Kurdu nacionālisms

thumb|Kurdu / Kurdistānas karogs
**Kurdu nacionālisms** (kurdu: کوردایەتی / *Kurdayetî*), arī **kurdisms** vai **pankurdisms**, ir politiskā ideoloģija, kā arī sabiedriski politiska kustība, kas iestājas par kurdu nacionālās identitātes atzīšanu, kuras pamatā ir pārliecība par atsevišķas kurdu identitātes pastāvēšanu, kuras saknes sniedzas senā vēsturē, kā arī nepieciešamību pēc kurdu tautas pašnoteikšanās vēsturiskajā Kurdistānā, kas šobrīd ir sadalīta starp četrām valstīm — Turciju, Irānu, Irāku un Sīriju.

Agrīnais kurdu nacionālisms aizsākās Osmaņu impērijas laikā, kad tas kļuva par spilgtu tautas centienu izpausmi. Pēc Osmaņu impērijas sabrukuma zemes, kurās galvenokārt dzīvoja kurdi, tika sadalītas starp Irāku, Sīriju un Turciju, kā rezultātā kurdi kļuva par nozīmīgu etnisko minoritāti katrā no jaunizveidotajām valstīm. Kurdu nacionālistiskās kustības tiek vajātas Turcijas un Irānas varas iestāžu dēļ, kas baidās zaudēt teritorijas par labu potenciāli neatkarīgajam Kurdistānai.

Kopš 1970. gadiem Irākas kurdi cīnījās par lielāku autonomiju un pat pilnīgu neatkarību no Baas partijas režīma, kas uz to atbildēja ar nežēlīgām represijām. 1980. gados bruņots sacelšanās, ko vadīja Kurdistānas Strādnieku partija (KSP), izaicināja Turcijas varas iestādes, kas atbildēja ar kara stāvokļa ieviešanu. Pēc Persijas līča kara 1991. gadā Irākas kurdi tika aizsargāti no Irākas valdnieka Sadama Huseina armijas ar NATO vadītu lidojumu aizlieguma zonu, kas ļāva viņiem izveidot ievērojamu autonomiju un pašpārvaldi bez Irākas centrālās valdības kontroles. Pēc koalīcijas spēku iebrukuma Irākā 2003. gadā, kā rezultātā tika gāzts diktators Sadams Huseins, Irākas Kurdistāna kļuva par autonomu reģionu, iegūstot ievērojamas pašpārvaldes tiesības, bet tā arī nesasniedzot pilnīgu neatkarību.

## Kurdu apspiešana Turcijā
thumb|Kurdu apdzīvoti reģioni Turcijā
Kurdu apspiešana Turcijā ir ilgstošs politisks, sociāls un kultūras konflikts starp Turcijas valsti un kurdu minoritāti, kas veido apmēram piekto daļu valsts iedzīvotāju. Konflikta saknes meklējamas pēc Turcijas Republikas dibināšanas 1923. gadā, kad jaunā valsts centās izveidot vienotu turku nacionālo identitāti, noliedzot kurdu etnisko un kultūras atšķirību. Gadu desmitiem kurdu valodas un kultūras izpausmes tika stingri ierobežotas – kurdu valodas lietojums publiski, kurdu nosaukumi, mediji un izglītība bieži bija aizliegti. 20. gadsimta sākumā notikušās kurdu sacelšanās, piemēram, Šeiha Saida un Dersimas sacelšanās, tika brutāli apspiestas. 1984. gadā kurdu bruņotā organizācija Kurdistānas Strādnieku partija (KSP) uzsāka sacelšanos pret Turcijas valsti, pieprasot autonomiju un lielākas tiesības, kas izraisīja desmitiem tūkstošu upuru un plašus iedzīvotāju pārvietojumus.

Turcija, ASV un ES KSP uzskata par teroristisku organizāciju. Lai gan dažos periodos ir notikuši pamiera mēģinājumi, pastāvīgs miers nav panākts. Kurdu politiskās partijas bieži sastopas ar aizliegumiem, politiķi tiek arestēti un pašvaldību vadītāji atstādināti no amata, īpaši pēc 2016. gada apvērsuma mēģinājuma.

Starptautiskās organizācijas regulāri ziņo par cilvēktiesību pārkāpumiem, tostarp apcietinājumiem, spīdzināšanu un preses brīvības ierobežošanu, kamēr Turcija apgalvo, ka cīnās ar terorismu, nevis apspiež kurdus. Situāciju sarežģī arī Turcijas militārās operācijas pret kurdu spēkiem Sīrijā, kurus tā saista ar KSP. Neraugoties uz daļējiem kultūras ierobežojumu atvieglojumiem 2000. gados, politiskā un sociālā spriedze joprojām saglabājas.

Turcijas valsts struktūra vēsturiski balstās stingrā centralizācijā, kas nostiprināta jau 1923. gadā, veidojot vienotas nacionālās identitātes modeli, kura centrā ir turciskums un unitāras valsts ideja. Šī pieeja ir radījusi strukturālu pretestību jebkādām autonomijas formām, jo autonomija tiek interpretēta kā potenciāls drauds teritoriālajai integritātei. Konstitūcijas 3. pants nosaka, ka Turcija ir “nedalāma ar savu teritoriju un nāciju”, kas juridiski izslēdz federālismu vai reģionālu autonomiju. Politikas zinātnes pētījumi parāda, ka galvenais šķērslis autonomijas diskusijai ir drošības paradigmas dominēšana: kopš 1980. gadiem valsts institūcijas kurdu politiskās prasības uztver caur separātisma un terorisma prizmu, jo KSP bruņotais konflikts tiek interpretēts kā eksistenciāls apdraudējums.

ES kandidātvalsts statuss 2000. gadu sākumā īslaicīgi veicināja decentralizācijas idejas, taču pēc 2015. gada politiskās polarizācijas un drošības krīzes process apstājās un pārveidojās pretējā virzienā — valsts pastiprināja centralizāciju un tiešo valsts kontroli pār pašvaldībām kurdu reģionos.

## Kurdi Irākā
Kurdi Irākā ir viena no lielākajām etniskajām un kultūras kopienām valstī. Irāka ir viena no valstīm, kur kurdu nacionālās kustības izveidoja spēcīgāko politisko un militāro struktūru, kā arī sasniedza augstāko autonomijas līmeni. Kurdu nacionālisms Irākā ir būtisks faktors valsts politiskajā attīstībā kopš 20. gadsimta sākuma.

Pēc Osmaņu impērijas sabrukuma kurdi tika iekļauti jaunajā Irākas valstī bez autonomijas garantijām, kas veicināja spriedzi starp kurdu sabiedrību un centrālo valdību. Jau 20. gadsimta pirmajās desmitgadēs notika vairākas sacelšanās, tostarp Šeiha Mahmuda vadītie mēģinājumi izveidot neatkarīgu kurdu pārvaldi, un vēlāk Mustafas Barzānī vadītā nacionālā kustība, kas kļuva par vienu no ilgstošākajām un ietekmīgākajām reģionā. 

20. gadsimta vidū kurdu un Irākas valdības konflikts pārauga plašā karā, un, lai gan 1970. gadā tika solīta autonomija, politiskā situācija drīz saasinājās. Saddāma Huseina režīma laikā kurdi cieta no smagām represijām, tostarp Anfala kampaņas un Halabdžas ķīmiskās apšaudes, kas būtiski nostiprināja kurdu nacionālo identitāti un pievērsa starptautisku uzmanību viņu tiesību jautājumam. 

Pēc 1991. gada Persijas līča kara starptautisko spēku izveidotā lidojuma aizlieguma zona ļāva kurdiem faktiski izveidot pašpārvaldi Ziemeļirākā, un 1992. gadā tapa Kurdistānas parlaments un Kurdistānas reģionālā valdība. Pēc 2003. gada Irākas režīma maiņas kurdu politiskā ietekme vēl vairāk pieauga, jo jaunā Irākas konstitūcija 2005. gadā oficiāli atzina Kurdistānas reģiona autonomo statusu. Kurdu partijas kļuva par nozīmīgiem faktoriem federālajā politikā, un reģions piedzīvoja ekonomisko uzplaukumu, īpaši energoresursu sektorā. 

2017. gadā kurdi rīkoja neatkarības referendumu, kurā pārliecinošs balsotāju vairākums atbalstīja neatkarīgas Kurdistānas izveidi, tomēr Bagdāde to neatzina un īstenoja politisko un militāro spiedienu, kā rezultātā kurdi zaudēja daļu teritoriju, tostarp Kirkūku. Neskatoties uz to, kurdu nacionālisms Irākā joprojām ir spēcīgs, balstīts pašnoteikšanās idejās, kultūras un valodas saglabāšanā, kā arī Pešmergas spēku nozīmīgajā lomā drošībā.

## Atsauces

## Ārējās saites