open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Malaita

**Malaita** (), vietējais nosaukums — **Mala** (*Mala*), ir Zālamana Salu valstij piederoša sala Klusajā okeānā, valsts apdzīvotākā un pēc platības otra lielākā sala. Administratīvi ietilpst Malaitas provincē, lielākā apdzīvotā vieta ir provinces centrs Auki. Lielākā daļa iedzīvotāju ir melanēzieši.

## Ģeogrāfija
Sala atrodas Zālamana salu arhipelāga austrumos, Indispensabla šaurums rietumos to šķir no Santaizabelas, Ngelas salām un Gvadalkanalas, bet austrumos krastus apskalo Klusais okeāns. Sala vulkāniskas izcelsmes, kalnaina, augstākā virsotne ir Kalurats 1303 m vjl salas dienviddaļā. Krasti zemi, biežas mangrovju audzes un koraļļu rifi. Piekrastē vairākas mazākas salas, no kurām lielākā ir Maramasike dienvidaustrumos. Ainavā dominē tropiskie lietusmeži.

## Vēsture
left|thumb|Auki piestātne
Aplēses liecina, ka sala bijusi apdzīvota jau pirms 5000–3500 gadiem, bet tās pirmvēsture maz pētīta. Pirmie no eiropiešiem salu 1568. gada 11. aprīlī apmeklēja spāņu ekspedīcija no Peru Alvaro de Mendanjas de Neiras vadībā, bet vietējie iedzīvotāji spāņus sagaidīja naidīgi, ar bultām vairākus ievainojot un nogalinot.

Atkārtoti sala tika atklāta 18. gadsimta beigās. 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā vairāki tūkstoši salinieku tika aizvesti piespiedu darbam plantācijās Austrālijā un Fidži. 1884. gadā sala nonāca britu pārvaldībā, bet 1893. gadā tā tika iekļauta Britu Zālamana Salu protektorātā. 1909. gadā tika dibināta Auki kā koloniālās administrācijas rezidence. Līdz pat 1927. gadam turpinājās salinieku bruņota pretestība britiem, kas beidzās ar tā saukto «Malaitas slaktiņu», kurā britu ekspedīcijas spēki nogalināja vairākus desmitus iedzimto. 2. pasaules kara laikā, kad iepriekšējo Zālamana salu administratīvo centru Tulagi ieņēma japāņi, Auki uz laiku kļuva par pagaidu galvaspilsētu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Ben Guriona lidosta

**Ben Guriona starptautiskā lidosta** (, *Namāl ha-teʿufa Ben Gurion*; IATA: **TLV**, ICAO: **LLBG**) ir galvenā Izraēlas starptautiskā lidosta un valsts nozīmīgākais gaisa satiksmes centrs. Tā atrodas aptuveni 19–20 kilometrus uz dienvidaustrumiem no Telavivas, pie Lodas pilsētas Centrālajā apgabalā, un tiek uzskatīta par lielāko un drošāko lidostu reģionā. Lidostu pārvalda *[[Israel Airports Authority]]* — valsts iestāde, kas atbild par Izraēlas civilās aviācijas infrastruktūru. Ben Guriona lidosta kalpo kā galvenais mezgls Izraēlas nacionālajai aviokompānijai *[[El Al]]*, kā arī aviokompānijām *[[Arkia]]*, *[[Israir]]* un vairākām starptautiskām līnijām. Tā ir centrālā ieceļošanas un izceļošanas vieta ārvalstu un vietējiem pasažieriem, nodrošinot savienojumus ar Eiropas, Āzijas, Āfrikas un Ziemeļamerikas galamērķiem, kā arī nozīmīgu kravu pārvadājumu un loģistikas centru.

Nosaukta par godu Dāvidam Ben Gurionam, Izraēlas pirmajam premjerministram, lidosta ir pazīstama ar augstajiem drošības standartiem, modernu infrastruktūru un būtisku nozīmi valsts drošības, ekonomikas un starptautisko sakaru nodrošināšanā.

## Ārējās saites
GAIS

***Göteborgs Atlet- och Idrottssällskap***, pazīstams ar akronīmu **GAIS** vai zviedru valodā kā ***Gais***, ir profesionāls Zviedrijas futbola klubs no Gēteborgas. Tas pašlaik spēlē *[[Allsvenskan (futbols)|Allsvenskan]]*, Zviedrijas augstākajā futbola līgā. Mājas spēles aizvada *[[Gamla Ullevi]]* stadionā. GAIS ir viens no vecākajiem futbola klubiem Zviedrijā. Sporta klubs ir dibināts , bet tā futbola nodaļa ir izveidota 1897. gadā. Klubs bija viens no *Allsvenskan* dibinātājiem un arī pirmais līgas čempions. Kluba futbolisti kopumā ir ieguvuši četrus valsts čempiontitulus, piecus augstākās līgas titulus (4 *Allsvenskan* un 1 *Svenska Serien*) un vienu reizi uzvarējuši Zviedrijas kausa izcīņā.

## Sasniegumi
* **Zviedrijas čempionu tituli**
** Čempioni (4): 1919, 1922, 1930—31, 1953—54

### Līgas
* ***[[Allsvenskan (futbols)|Allsvenskan]]***
** Uzvarētāji (4): 1924—25, 1926—27, 1930—31, 1953—54
** 2. vieta (4): 1925—26, 1932—33, 1933—34, 1941—42
* ***[[Superettan]]***
** 2. vieta (1): 2023
* **1. divīzijas Dienvidu grupa**
** Uzvarētāji (1): 1987, 2022
** 2. vieta (2): 1995, 1999
* ***Svenska Serien***
** Uzvarētāji (1): 1923—24

### Kausi
* **[[Zviedrijas kauss futbolā|Zviedrijas kauss]]**
** Kausa ieguvēji (1): 1942
** Finālisti (1): 1986—87
* ***Svenska Mästerskapet***
** Uzvarētāji (2): 1919, 1922

### Eirokausi
* **[[Intertoto kauss]]:**
** Uzvarētāji (1): 1990

## Atsauces

## Ārējās saites

* Oficiālā tīmekļa vietne
Margarita de Valuā

**Margarita de Valuā** var būt:

* Margarita de Valuā (Francijas karaliene) (1553—1615), Navarras, vēlāk arī Francijas karaliene, Dimā romāna "Karaliene Margo" varone;
* Margarita de Valuā (Bluā grāfiene) (1295—1342), karaļa Filipa VI māsa;
* Navarras Margarita (1492—1549), rakstniece.
Goslara

**Goslara** (, ) ir vēsturiska pilsēta Vācijas ziemeļrietumos, Lejassaksijas federālajā zemē, Harcas kalnu ziemeļu nogāzē. Tā ir Goslaras apriņķa administratīvais centrs un “liela patstāvīga pilsēta” (*große selbständige Stadt*). 2023. gadā pilsētā dzīvoja 47,6 tūkstoši tūkstoši iedzīvotāju.

Viduslaikos Goslara bija viens no nozīmīgākajiem politiskajiem un ekonomiskajiem centriem Svētās Romas impērijā. Pilsētā atradās ķeizara rezidence — *[[Kaiserpfalz Goslar]]*, kur bieži uzturējās vācu valdnieki, un tās uzplaukumu nodrošināja Rammelsbergas kalnrūpniecība, kas jau kopš 10. gadsimta nodrošināja sudraba un citu metālu ieguvi. Šī ekonomiskā labklājība padarīja Goslaru par vienu no bagātākajām impērijas pilsētām un Hanzas savienības locekli. 1992. gadā Rammelsbergas raktuves un Goslaras vēsturiskais centrs tika iekļauti UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā, atzīstot to izcilo nozīmi Eiropas rūpniecības un kultūras vēsturē; 2010. gadā ieraksts tika paplašināts, iekļaujot arī Augšharcas ūdensapgādes sistēmu (*Oberharzer Wasserwirtschaft*).

## Atsauces

## Ārējās saites
Bellē

**Bellē** (, ) ir pilsēta Francijas dienvidaustrumos, Overņas–Ronas–Alpu reģionā, Ēnas departamentā, Juras kalnu pakājē un netālu no Ronas upes. Tā ir Bellē apgabala administratīvais centrs. 2022. gadā pilsētā dzīvoja 9,27 tūkstoši iedzīvotāju.

Vēsturiski Bellē bija Bužē reģiona centrs un Savojas hercogistes teritorijas sastāvdaļa līdz 1601. gadam, kad saskaņā ar Lionas līgumu tā kopā ar Bužē tika pievienota Francijai. Pilsētā atrodas Bellē katedrāle, kas ir Romas katoļu Bellē–Āras diecēzes bīskapa mājvieta un apliecina tās nozīmi reģiona reliģiskajā un kultūras vēsturē. Mūsdienās Bužē dienvidos Bellē pilda reģionāla administratīvā, saimnieciskā un kultūras centra funkcijas, apvienojot publiskos dienestus, izglītības iestādes, vietējo uzņēmējdarbību, īpaši vīnkopību, pārtikas pārstrādi un amatniecību, un kalpojot kā satiksmes un pakalpojumu mezgls starp Lionu un Šamberī.

## Atsauces

## Ārējās saites
Margarita de Valuā (Francijas karaliene)

thumb|Margaritas de Valuā portrets (1572)
**Margarita de Valuā** (; dzimusi , mirusi ) bija Navarras un Francijas karaļa Anrī IV sieva. Pazīstama arī kā Dimā romāna **karaliene Margo** (*la Reine Margot*) galvenā varone.

## Dzīvesgājums
Dzimusi 1553. gadā Valuā dinastijas Francijas karaļa Anrī II un Katrīnas Mediči ģimenē kā septītais bērns.
Jaunībā Margarita visus apbūra ar savu skaistumu un izglītību. Pēc Anrī II nāves 1559. gadā par karali kļuva viņas brālis Fransuā II (1559—1560), tad Šarls IX (1560—1574), kad reģente un faktiskā valsts vadītāja bija viņas māte Katrīna Mediči.

Lai mazinātu spriedzi starp katoļiem un hugenotiem, viņu 1572. gada 18. augustā salaulāja ar hugenotu vadoni Navarras karali Anrī Burbonu. Katrīna Mediči pierunāja karali Šarlu IX sarīkot Parīzē sabraukušo hugenotu slaktiņu (Svētā Bērtuļa nakts slaktiņš), kas iezīmēja reliģisko karu atsākšanos. 1574. gadā par karali kļuva Anrī III, kurš 1578. gadā parakstīja pamiera līgumu ar hugenotiem un Margaritai atļāva braukt pie sava vīra uz Navarru, kur viņa dzīvoja līdz 1582. gadam. 1585. gadā Margarita kļuva par Katoļu līgas locekli un dzīvoja Francijas dienvidos. 1586. gadā viņas brālis Anrī III lika viņu apcietināt, un ieslodzījumā viņa bija līdz 1605. gadam. Šajā laikā Margarita sarakstīja memuārus, kurus publicēja tikai pēc viņas nāves 1628. gadā.

Kad 1589. gadā viņas vīrs kļuva par Francijas karali, viņa laulību ar Margaritu anulēja. Margarita atgriezās Parīzē un izlīga ar savu bijušo vīru un viņa otro sievu Mariju Mediči. Dzīves nogalē bija mākslas mecenāte, palīdzēja plānot pasākumus Francijas galmā un izglītoja Anrī IV un Marijas Mediči bērnus.
Mirusi 1615. gada 27. martā no pneimonijas.

## Ārējās saites
Makira

**Makira** (*Makira*), agrāk — **Sankristobala** (*San Cristóbal*), ir Zālamana Salu valstij piederoša sala Klusajā okeānā, valsts trešā lielākā sala. Administratīvi ietilpst Makiras-Ulavas provincē, lielākā apdzīvotā vieta ir provinces centrs Kirakira. Lielākā daļa iedzīvotāju ir melanēzieši.

## Ģeogrāfija
left|thumb|Tradicionāla makiriešu māja netālu no Kirakiras
Sala atrodas Zālamana salu arhipelāga dienvidaustrumos, dienvidos krastus apskalo Zālamana jūra, bet ziemeļos — Klusais okeāns. Sala vulkāniskas izcelsmes, kalnaina, augstākā virsotne ir bezvārda kalns 1250 m vjl salas dienviddaļā. Ainavā dominē tropiskie lietusmeži. Salas austrumu daļa 182 550 ha platībā noteikta par putniem nozīmīgu vietu — šeit mīt vairākas apdraudētas vai endēmas putnu sugas.

## Vēsture
Pirmie no eiropiešiem salu 1568. gada 11. aprīlī apmeklēja spāņu ekspedīcija no Peru Alvaro de Mendanjas de Neiras vadībā, kas to nodēvēja par Sankristobalu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Dogru valoda

**Dogru valoda** (डोगरी, 𑠖𑠵𑠌𑠤𑠮, ; ) ir indoāriešu valodu saimei piederoša valoda, kas galvenokārt tiek lietota Indijas ziemeļos, īpaši Džammu un Kašmīrā, kā arī Pendžābas un Himāčalas Pradēšas štatos un pierobežas apvidos ar Pakistānu, piemēram, Siālkotas apkārtnē. Tā ir dogru tautas tradicionālā valoda un viena no nozīmīgākajām rietumpahāri dialektu grupas valodām. Dogru valoda kopš 2003. gada ir viena no 22 konstitucionāli atzītajām Indijas valodām (saskaņā ar Indijas Konstitūcijas VIII pielikumu). Valoda tiek izmantota izglītībā, literatūrā un plašsaziņā, un Indijas valsts institūcijas īsteno pasākumus tās saglabāšanai un attīstībai kā daļai no valsts daudzvalodīgā kultūras mantojuma.

Dogru valodu lieto aptuveni 2,6–3,0 miljoni runātāju. Tā ir cieši radniecīga pandžabu un sindhu valodām un raksturīga ar reģionālās identitātes nozīmi Džammu apgabalā. Mūsdienās rakstība pārsvarā notiek dēvanāgarī rakstībā, lai gan agrāk izmantots arī dogru raksts.

## Ārējās saites
Santaizabela

**Santaizabela** (), vietējais nosaukums — **Mahaga** (*Mahaga*), ir Zālamana Salu valstij piederoša sala Klusajā okeānā, valsts ceturtā lielākā sala. Administratīvi ietilpst Izabelas provincē, lielākā apdzīvotā vieta ir provinces centrs Buala. Lielākā daļa iedzīvotāju ir melanēzieši.

## Ģeogrāfija
left|thumb|Pamatskolas ēka vienā no salas ciemiem
Sala atrodas Zālamana salu arhipelāga vidusdaļā, rietumos Meninga šaurums to šķir no Šuazelas, Indispensabla šaurums austrumos — no Malaitas, Jaundžordžijas šaurums dienvidrietumos — no Jaundžordžijas salām, bet ziemeļos krastus apskalo Klusais okeāns. Sala vulkāniskas izcelsmes, kalnaina, augstākā virsotne ir Sasari kalns 1220 m vjl. Piekrastē vairākas mazākas salas, no kurām lielākās ir Sanhorhes sala dienvidaustrumu piekrastē un Baroraites un Barorafas salas ziemeļrietumu galā. Ainavā dominē tropiskie lietusmeži.

## Vēsture
Pirmie no eiropiešiem salu 1568. gada 7. februārī apmeklēja spāņu ekspedīcija no Peru Alvaro de Mendanjas de Neiras vadībā, kas to kartēs atzīmēja kā *Santa Isabel de la Estrella*. Spāņi salas krastā izveidoja apmetni, ko izmantoja kā bāzi citu arhipelāga salu izpētei. Spāņi ātri vien nodibināja kontaktus ar vietējiem iedzīvotājiem, un sākumā attiecības bija sirsnīgas. Tomēr spāņu ekspedīcijas vajadzība pēc svaigas pārtikas un ūdens ātri vien izraisīja spriedzi un konfliktus, jo salinieku naturālā ekonomika nespēja nodrošināt spāņiem nepārtrauktas piegādes. Tā kā spāņu kolonisti nebija atraduši zeltu un bija maz pārtikas, un viņus bija nomocījuši uzbrukumi un slimības, viņi pārvietoja savu koloniju uz mūsdienu Honiaras vietu Gvadalkanalā, un apmetne Santaizabelā tika pamesta.

19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā vairāki tūkstoši salinieku tika aizvesti piespiedu darbam plantācijās Kvīnslendā un Fidži. 1885. gada aprīlī Vācija nodibināja protektorātu Ziemeļu Zālamana salās, tajā skaitā Santaizabelā, iekļaujot tās Vācu Jaungvinejā. 1899. gadā saskaņā ar Berlīnes līgumu Ziemeļu Zālamana salas, izņemot Bugenvilu, tika nodotas Lielbritānijai un iekļautas Britu Zālamana salu protektorātā, pret ko apmaiņā briti atteicās no savām pretenzijām Samoā. 20. gadsimta sākumā salā ierīkoja kokospalmu plantācijas kopras ieguvei.

## Atsauces

## Ārējās saites
Daku valoda

**Daku valoda** bija indoeiropiešu valoda, ko senatnē runāja Dākijā (tagadējās Rumānijas un Moldovas teritorijā), kā arī Donavas augšteces apgabalos. Tā izzuda ap 2.–6. gadsimtu mūsu ērā, kad romiešu iekarojumu un romanizācijas rezultātā to pakāpeniski nomainīja vēlākā rumāņu valoda.

Daku valoda bija izplatīta Dākijas reģionā, kas aptvēra teritoriju starp Karpatu kalniem un Lejasdonavu. Daki bija cieši radniecīgi trāķiešiem, un abu tautu valodas tiek uzskatītas par trāķiešu–daku valodu grupu, kuru dažkārt klasificē kā vienotu vai ļoti tuvu saistītu valodu kopu.

Lai gan daku valoda izzuda līdz ar romiešu ekspansiju, tās substrāts saglabājies rumāņu valodā un reģionālajos toponīmos.

## Piemēri
Daži iespējamie dakiešu vārdi:

* *dava* – ‘pilsēta’, ‘cietoksnis’ (sastopams daudzos vietvārdos, piemēram, *Sarmizegetusa Regia*, *Piroboridava*);
* *bala* – ‘ūdens’, ‘ezers’;
* *napoca* – iespējams, ‘ieleja’ vai ‘kalnu vieta’.

## Ārējās saites
Tāifa

**Tāifa** (, *aṭ-Ṭāʾif*, ) ir pilsēta un gubernatorāts Saūda Arābijas rietumos, Mekas provinces kalnienē Hidžāzā, aptuveni 1700–1900 metru augstumā virs jūras līmeņa Saravatas kalnu grēdā. Tāifa ir viens no lielākajiem rietumu reģiona apdzīvotajiem centriem ar aptuveni 563 tūkstošiem iedzīvotāju (pēc 2022. gada tautas skaitīšanas) un kalpo kā reģionāls saimniecības, izglītības un transporta mezgls. Pilsētā atrodas reģionālā lidosta un militārā aviācijas bāze, kā arī attīstītas tūrisma, tirdzniecības un pakalpojumu nozares.

Tāifa ieņem nozīmīgu vietu Saūda Arābijas vēsturē un kultūrā — tā bijusi stratēģisks centrs Hidžāza reģiona politiskajos un militārajos procesos, tostarp agrīnā islāma periodā. Pilsēta ir reģiona zermkopības-dārzkopības centrs, pazīstama ar vīnogu, granātābolu un citu augļu audzēšanu, kā arī īpaši slavena ar Tāifas rožu kultivēšanu un rožūdens un rožu eļļas ražošanu. Šīs ar rožu audzēšanu saistītās kultūras prakses 2024. gadā iekļautas UNESCO Nemateriālā kultūras mantojuma sarakstā. Pateicoties augstkalnu novietojumam un vēsākam, sausākam klimatam, Tāifa tiek dēvēta par “Saūda Arābijas vasaras galvaspilsētu”. Katru gadu pilsētā notiek kultūras un ziedu festivāli, un tā kalpo kā populārs kūrortpilsētas un atpūtas galamērķis, kas piesaista apmeklētājus no visas valsts un Persijas līča reģiona.

## Ārējās saites
Helēniešu valodas

**Helēniešu valodas** ir indoeiropiešu valodu saimes apakšgrupa, kurā ietilpst grieķu valoda un tās senākie paveidi. Šī valodu grupa radusies Balkānu pussalā, un tās vēsture aptver vairāk nekā 3400 gadu garu attīstības periodu – no mikēniešu dialekta līdz mūsdienu grieķu valodai.

Helēniešu valodu attīstība tradicionāli tiek iedalīta vairākos posmos. Senākais zināmais posms ir mikēniešu grieķu valoda (aptuveni 16.–12. gadsimts p.m.ē.), kas tika rakstīta ar Lineāro B rakstību. Tā ir dokumentēta uz māla plāksnītēm Mikēnās, Knosā un citās Egejas civilizācijas vietās, un tā uzskatāma par senāko grieķu valodas formu.

Tam seko arhaiskās un klasiskās grieķu valodas periods (8.–4. gadsimts p.m.ē.), kura laikā izveidojās galvenie grieķu dialekti – jonu, atiku, doriskie un eoliešu dialekti. Šajā laikmetā grieķu valoda kļuva par nozīmīgu literatūras, filozofijas un zinātnes izteiksmes līdzekli, bet atiku dialekts – par klasiskās kultūras un izglītības valodu.

Pēc Aleksandra Lielā iekarojumiem sākās koinē grieķu valodas periods (4. gadsimts p.m.ē. – 4. gadsimts m.ē.), kad grieķu valoda kļuva par starptautisku saziņas līdzekli visā helēnistiskajā pasaulē un Tuvajos Austrumos. Koinē bija Jaunās Derības valoda un vēlāk kļuva par Bizantijas impērijas oficiālo valodu.

Nākamais posms, vidusgrieķu valoda (4.–15. gadsimts), attīstījās Bizantijas impērijas laikā. Šajā periodā notika ievērojamas pārmaiņas valodas fonētikā un gramatikā, veidojot pamatus mūsdienu grieķu valodai.

Kopš 15. gadsimta līdz mūsdienām pastāv mūsdienu grieķu valoda, kas tiek lietota Grieķijā un Kiprā. Tai ir vairāki dialekti, no kuriem nozīmīgākie ir demotiskā (tautiskā) un katharevousa (literārā) forma, kas savstarpēji ietekmējušas mūsdienu grieķu valodas standartizāciju.

## Dialekti
Seno helēniešu valodu dialekti ietvēra:

* Atikas dialekts – Atēnu un klasiskās literatūras valoda.
* Joniskais dialekts – lietots Mazāzijas piekrastē; Homēra valoda.
* Eoliskais dialekts – lietots Lesbas salā un Tesālijā.
* Doriskais dialekts – lietots Peloponēsā un Grieķijas dienvidos.
* Arkādiešu un kipriešu dialekti – konservatīvākas formas, kas saglabāja senas iezīmes.

## Ārējās saites
Pālmspringsa

**Pālmspringsa** () ir pilsēta Amerikas Savienotajās Valstīs, Kalifornijas štatā, Kočellas ielejā, aptuveni 180 kilometrus uz austrumiem no Losandželosas. Tā atrodas Sonoras tuksneša ziemeļrietumu malā, pie Sanhasinto kalna pakājes, un ir viens no galvenajiem reģiona pilsētcentriem un tūrisma mezgliem. 2020. gadā pilsētā dzīvoja 44,6 tūkstoši iedzīvotāju, taču tūrisma sezonas laikā cilvēku skaits būtiski pieaug.

Pālmspringsa ir pasaulē pazīstama kūrortpilsēta ar karstu, sausu un saulainu klimatu, termālajiem avotiem, golfa laukumiem, spa kūrortiem un kultūras pasākumiem. Pilsēta ir cieši saistīta ar Kočellas ielejas saimniecību, kurā tūrisms ir galvenā nozare. Tā pazīstama arī kā viena no modernisma arhitektūras galvaspilsētām, kur saglabātas un restaurētas daudzas 20. gadsimta vidū celtās modernisma ēkas. Šis arhitektūras mantojums tiek aktīvi popularizēts ar tādiem pasākumiem kā *[[Modernism Week]]* un specializētiem arhitektūras maršrutiem. Pateicoties gleznainajai ainavai, klimatam un kultūras mantojumam, Pālmspringsa kļuvusi par populāru atpūtas un dzīvesvietas galamērķi māksliniekiem, arhitektiem, uzņēmējiem un Holivudas slavenībām, kā arī par nozīmīgu tūrisma un kultūras centru dienvidu Kalifornijā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Gallijas Lugdensija

thumb|Lugdensija kartē
**Gallijas Lugdensija** (latīņu: *Gallia Lugdunensis*) bija Senās Romas province Gallijā, kas nosaukta pēc tās galvaspilsētas Lugdunumas (*Lugdunum*, mūsdienu Liona Francijā). Tā pastāvēja no 1. gadsimta p.m.ē. līdz 5. gadsimtam m.ē., un bija viena no četrām galvenajām Gallijas provincēm, kuras izveidoja imperators Augusts pēc Gallijas iekarošanas.

## Vēsture
Pēc Gallijas pakļaušanas Romas impērijai imperators Augusts ap 27. gadu p.m.ē. pārveidoja teritoriju administratīvi, sadalot to vairākās provincēs: *Gallia Narbonensis*, *Gallia Aquitania*, *Gallia Belgica* un *Gallia Lugdunensis*.

Lugdensijas province aptvēra centrālo un ziemeļrietumu Gallijas daļu, ieskaitot teritorijas ap Sēnas un Luāras upēm. Tās galvaspilsēta Lugdunuma (mūsdienu Liona) kļuva par Romas Gallijas politisko, ekonomisko un reliģisko centru. Lugdunuma bija viena no nozīmīgākajām pilsētām Romas impērijā. Tā tika dibināta 43. gadā p.m.ē. un ātri kļuva par Gallijas gubernatora rezidenci un ceļu tīkla centru. No Lugdunumas sākās vairāki svarīgi romiešu ceļi, kas savienoja pilsētu ar Reimsu, Buržu, Renu un Akvitāniju.

Pilsētā atradās impērijas templis (*Concilium Galliarum*), kur katru gadu sapulcējās Gallijas pārstāvji, lai godinātu imperatoru kultu. Lugdunuma bija arī tirdzniecības un amatniecības centrs, slavens ar metālapstrādi un rakstāmspalvu ražošanu.

## Administratīvais iedalījums
Sākotnēji Gallijas Lugdensija bija plaša province, bet 3. gadsimtā Romas administratīvās reformas laikā tā tika sadalīta vairākās mazākās daļās:

* *Lugdunensis Prima* (ar centru Lugdunumā – Lionā),
* *Lugdunensis Secunda* (ar centru Rotomā — mūsdienu Ruāna),
* *Lugdunensis Tertia* (ar centru Turonā — mūsdienu Tūra),
* *Lugdunensis Senonia* (ar centru Sensā).

Šis sadalījums atviegloja pārvaldi un ļāva efektīvāk kontrolēt Gallijas ziemeļu un rietumu daļas.

## Kultūra un reliģija
Lugdensijā saglabājās romiešu un vietējās galliešu kultūras saplūsme. Līdzās latīņu valodai provincē bija izplatīti galliešu vietvārdi un kulta tradīcijas, kas pakāpeniski tika romanizētas. Lugdunuma kļuva par agrīno kristiešu centru Gallijā. 2. gadsimtā tur tika dibināta viena no pirmajām kristiešu kopienām Rietumeiropā, un ap 177. gadu notika Lugdunumas kristiešu vajāšanas, kuru laikā mira vairāki mocekļi, tostarp Svētais Potīns un Svētais Irenejs.

## Ārējās saites
Ա

right|frameless|250x250px
**Ա** (mazais burts — **ա**) ir pirmais burts armēņu alfabētā. Tā nosaukums ir այբ (*ayb*). Burts atbilst skaņai [a] vai [ɑ], līdzīgi kā latviešu burts A.

## Vēsture
Burts Ա tika ieviests 5. gadsimtā, kad armēņu alfabētu radīja Mesrops Maštocs. Tas ir pirmais no 39 klasiskā armēņu alfabēta burtiem un pirmais arī mūsdienu armēņu rakstībā. Armēņu raksts tika izstrādāts, lai tulkotu reliģiskus tekstus un stiprinātu armēņu valodas un kultūras neatkarību.

## Datorrakstība
*[[Unikods|Unicode]]* kods:

* Lielais burts Ա — U+0531
* Mazais burts ա — U+0561

## Ārējās saites
Barledika

**Barledika** (, ) ir pilsēta Francijas ziemeļaustrumos, Grandestas reģionā, pie Ornēnas upes un Marnas–Rīnas kanāla. Tā ir Mēzas departamenta prefektūra (departamenta administratīvais centrs) un viens no nozīmīgākajiem reģionālajiem centriem starp Lorēnu un Šampaņu. 2022. gadā pilsētā dzīvoja aptuveni 14,6 tūkstoši iedzīvotāju.

Barledika atrodas vēsturiskajā Baruā apvidū un viduslaikos bija Baruā firstistes, vēlāk hercogistes, galvaspilsēta. Tā ilgstoši bija saistīta ar Lotringas un Svētās Romas impērijas politisko telpu, līdz pakāpeniski tika iekļauta Francijā. Barledikas augšpilsēta (*Ville Haute*) ir viens no ievērojamākajiem renesanses pilsētvides ansambļiem Francijas ziemeļaustrumos, saglabājot pils, muižnieku namu un Senetjēnas baznīcas arhitektūru. Mūsdienās Barledika ir reģionāls administratīvais, izglītības un saimnieciskais centrs, kur attīstīta tirdzniecība, pakalpojumi un amatniecība. Pilsēta plaši pazīstama ar savu kulināro mantojumu — sarkano jāņogu ievārījumu, kas kļuvis par Barledikas simbolu un Francijas gastronomijas mantojuma daļu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Sējas idra

**Sējas idra** (*Camelina sativa*) ir krustziežu dzimtas lakstaugs, kas sastopams Eiropā un Centrālāzijas apgabalos, kā arī dažviet Āfrikā. Eiropas ziemeļu daļā adventīva suga. Latvijā reti visā teritorijā.

Kā eļļas augu to kultivē galvenokārt Eiropā un Ziemeļamerikā. Tā nav radniecīga līdzīgajiem īstajiem liniem, kas pieder pie linu dzimtas.

## Apraksts
Viengadīgs, vidēja izmēra (30-80 cm) krustziežu dzimtas lakstaugs. Stublājs stāvs, parasti kails, vienkāršs vai zarots vidusdaļā. Lapu uz stublāja nedaudz, tās veselas, eliptiskas (garums 2—6 cm, platums 0.3-1.2 cm), sēdošas, skaujošas, ar bultveida pamatu. Lapas mala gluda, gals īsi smails. Ziedi dzelteni, garā ķekarā. Ziedu kauslapas stāvas (garums 0,2-0,3 cm), vainaglapas (0,25-0,4 cm) ar nadziņu. Auglis — bumbierveida divvāršņu pākstenītis (garums 0,7-1 cm) ar ovālām (0,15-0,2 cm) sēklām. Augļa irbuļa palieka 3—4 reizes īsāka nekā augļa vārsnes. Zied no maija līdz augustam.

## Atsauces

## Ārējās saites
Elza Gauja

**Elza Gauja** (dzimusi **Elza Feldmane** Rīgā ) ir latviešu kinorežisore, aktrise, producente. Starp Elzas Gaujas režisētajām filmām ir "Tikmēr Lucavsalā", "Mamma vēl smaida" un "Pastkarte no Romas". Studējusi kino režiju un aktiermākslu Latvijas Kultūras akadēmijā. Viņas dzīvesbiedrs ir režisors Andris Gauja.

Viņas pirmā pilnmetrāžas spēlfilma bija "Pastkarte no Romas", kas iznāca 2024. gadā un saņēma Latvijas Nacionālās kino balvas "Lielais Kristaps" balvu kā labākā filma.

Elza Gauja savā kino pievēršas cilvēku attiecībām, atmiņām, ikdienības smalkajām niansēm un cilvēcīgām situācijām.

Kā aktrise atveidojusi lomas filmās (piemēram, "Nekas mūs neapturēs", "Klases salidojums 2"), teātrī (Adela Liepājas teātra izrādē "Bernardas Albas nams" u.c.)

## Atsauces
Sanbernardīno apgabals

**Sanbernardīno apgabals** (, ) ir apgabals Amerikas Savienotajās Valstīs, Kalifornijas štata dienvidos. Tas pēc platības ir lielākais apgabals ASV, aptverot  jeb teritoriju, kas ir aptuveni 80% no Latvijas. 2024. gadā apgabalā dzīvoja 2,21 miljoni iedzīvotāju. Apgabala administratīvais centrs ir Sanbernardīno pilsēta. Sanbernardīno apgabals stiepjas no Losandželosas aglomerācijas piepilsētām rietumos līdz Nevadas štatam austrumos, aptverot plašu Kalifornijas tuksnešu reģionu, tostarp Mohaves tuksnesi. Tā ainavas un klimats ir ļoti daudzveidīgas — no mežainajiem kalniem un augstkalnu apvidiem līdz sausajām ielejām un tuksneša līdzenumiem. Apgabalā atrodas vairākas federāli aizsargātas teritorijas, tostarp daļas no Džošuatrī nacionālā parka, Mohaves nacionālā rezervāta un Nāves ielejas nacionālā parka.

Mūsdienās Sanbernardīno apgabals ir viens no galvenajiem Dienvidkalifornijas saimniecības, transporta un rūpniecības centriem, kas apvieno lielpilsētu un tuksneša teritorijas, veidojot kontrastainu un ekoloģiski daudzveidīgu reģionu. Tā plašā teritorija un ģeogrāfiskā struktūra gan dabas, gan attīstības ziņā padara to par vienu no unikālākajiem administratīvajiem apgabaliem ASV.

## Atsauces

## Ārējās saites
Cēzija hromāts

**Cēzija hromāts** ir neorganisks savienojums ar formulu Cs2CrO4. Tā ir dzeltena cieta viela, kas ir cēzija un hromskābes sāls, un tas kristalizējas ortorombiskajā sistēmā.

Pagātnē galvenais tā pielietojums bija cēzija tvaiku iegūšana vakuumlampu ražošanai. Pašlaik tas tiek izmantots tikai kā akadēmiski interesantu savienojumu priekštecis.

## Iegūšana

Cēzija hromātu galvenokārt iegūst hroma(VI) oksīda reakcijā ar cēzija karbonātu, kurā izdalās oglekļa dioksīda gāze:

:CrO3 + Cs2CO3 → Cs2CrO4 + CO2

Ir alternatīva iegūšanas metode apmaiņas reakcijā starp kālija hromātu un cēzija hlorīdu:

:K2CrO4 + 2 CsCl → Cs2CrO4 + 2 KCl

Visbeidzot, cēzija dihromāts (pats iegūts no amonija dihromāta, izmantojot atbilstošu apmaiņas reakciju) pēc sārmainas apstrādes ar cēzija hidroksīdu dod cēzija hromātu:

:Cs2Cr2O7 + 2 CsOH → 2 Cs2CrO4 + H2O

## Izmantošana

Cēzija hromāts agrāk tika izmantots vakuuma lampu ražošanas pēdējos posmos. Tajā cēzija tvaiki tika iegūti, cēzija hromātam reaģējot ar silīciju, boru vai titānu kā reducētājiem. Pēc tam tvaiku pievienoja, lai tas reaģētu ar atlikušajām gāzēm, tostarp slāpekli un skābekli.

## Atsauces
Šuazela

**Šuazela** (), vietējais nosaukums — **Lauru** (*Lauru*), ir Zālamana Salu valstij piederoša sala Klusajā okeānā, valsts piektā lielākā sala. Administratīvi ietilpst Šuazelas provincē, kuras centrs Taro atrodas uz nelielas saliņas Šuazelas ziemeļrietumu piekrastē. Lielākā daļa iedzīvotāju ir melanēzieši.

## Ģeogrāfija
Sala atrodas Zālamana salu arhipelāga ziemeļrietumu daļā, rietumos Bugenvila šaurums to šķir no Bugenvilas salas, Meninga šaurums austrumos — no Santaizabelas, Jaundžordžijas šaurums dienvidos — no Jaundžordžijas salām, bet ziemeļos krastus apskalo Klusais okeāns. Sala vulkāniskas izcelsmes, kalnaina, augstākā virsotne ir Maetambes kalns 1067 m vjl. Piekrastē vairākas mazākas salas, no kurām lielākās ir Vagena un Roba Roja sala dienvidaustrumu galā. Ainavā dominē tropiskie lietusmeži.

Ievērojama salas daļa 784 km² platībā Maetambas kalna un Kolombangaras upes apkārtnē noteikta par putniem nozīmīgu vietu, aizsargājot endēmas un apdraudētas putnu sugas.

## Vēsture
Pirmie no eiropiešiem salu 1568. gada aprīlī atklāja spāņu ekspedīcija no Peru Alvaro de Mendanjas de Neiras vadībā, kas to kartēs atzīmēja kā *San Marcos*. 1768. gadā salu apmeklēja franču ekspedīcija Luī Antuāna de Bugenvila vadībā, kas to nodēvēja par godu Francijas ārlietu ministram, Šuazelas hercogam Etjēnam Fransuā.

19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā vairāki tūkstoši salinieku tika aizvesti piespiedu darbam plantācijās Kvīnslendā un Fidži. 1885. gada aprīlī Vācija nodibināja protektorātu Ziemeļu Zālamana salās, tajā skaitā Šuazelā, iekļaujot tās Vācu Jaungvinejā. 1899. gadā saskaņā ar Berlīnes līgumu Ziemeļu Zālamana salas, izņemot Bugenvilu, tika nodotas Lielbritānijai un iekļautas Britu Zālamana salu protektorātā, pret ko apmaiņā briti atteicās no savām pretenzijām Samoā. 20. gadsimta sākumā salā ierīkoja kokospalmu plantācijas kopras ieguvei.

## Atsauces

## Ārējās saites
Žaņa Katlapa balva

**Žaņa Katlapa balva** tiek piešķirta māksliniekiem, kas ar savu daiļradi Latvijas teātra vidē apliecinājuši nacionālās vērtības un stiprinājuši latvisko identitāti. Balva nosaukta latviešu aktiera un režisora Žaņa Katlapa vārdā.

Balvu pasniedz Tukuma novada pašvaldība, popularizējot sava novadnieka reiz apliecinātās vērtības un aktualizējot viņa piemiņu. Tās laureāti tiek izvēlēti sadarbībā ar LKA Eduarda Smiļģa Teātra muzeju. Balvu pirmo reizi pasniedza 2013. gadā. Tās laureāti tiek paziņoti un balvas pasniegšanas ceremonija notiek rudenī.

Laureātiem tiek pasniegta balva, ko veidojis mākslinieks — kalējs Gints Haņeckis, kurš dzīvo Žaņa Katlapa dzimtajā Tumes pagastā. 

## Balvas laureāti
* Māra Zālīte, Ināra Slucka (2013),
* Alvis Hermanis, Harijs Gulbis (2014),
* Māra Ķimele, Inga Ābele (2015),
* Viesturs Kairišs, Guna Zariņa (2016),
* Kaspars Znotiņš, Sigvards Kļava (2017),
* Uldis Dumpis, Andris Keišs (2018),
* Artūrs Skrastiņš, Vilis Daudziņš (2019),
* Lāsma Kugrēna, Edmunds Freibergs (2020/2021),
* Juris Bartkevičs, Baiba Broka (2022),
* Maija Doveika, Ģirts Jakovļevs (2023),
* Gundars Āboliņš, Jakovs Rafaļsons (2024),
* Dace Everss, Valters Sīlis (2025)
Carmina Burana

thumb|Grāmatas ilustrācija no  ''Codex Buranus'': Fortūnas rats (''Rota Fortunae'')
thumb|Skatuves scenogrāfijas uzmetums ''Carmina Burana'' koncertuzvedumam Minhenē (1959)

***Carmina Burana*** (no latīņu valodas — 'Burānas dziesmas') ir Kārļa Orfa 1935./1936. gadā sacerēts trīsdaļīgs skaņdarbs, kura oriģinālais nosaukums bija "Burānas dziesmas: laicīgas dziesmas solistiem un korim, dziedamas kopā ar instrumentiem un maģiskiem tēlojumiem" ().

## Vēsture
1934. gadā Orfs atlasīja 24 dziedājumus par godu pasaules valdniecei dievietei Fortūnai (*Fortuna Imperatrix Mundi*), no 1803. gadā Bavārijas
benediktiešu ordeņa klosterī (*Benediktbeuern*) atrastā viduslaiku rokraksta, kas pazīstams arī kā *Codex Buranus*. Šie teksti bija uzrakstīti galvenokārt latīņu valodā par veiksmes un labklājības nepastāvību, dzīves īslaicīgumu, pavasara atgriešanās prieku, kā arī par dzeršanas, rijības, atkarību un iekāres priekiem un draudiem.

Pirmais zināmais *Carmina Burana* atskaņojums Latvijā notika 1972. gadā, kad to iestudēja Daumants Gailis koncertam, kurā piedalījās diriģenta divi vadīti kolektīvi—Latvijas Valsts universitātes Simfoniskais orķestris un jauktais koris "Juventus". 

## 25 dziedājumi trīs daļās
*Fortuna Imperatrix Mundi* (O Fortūna, pasaules valdniece)

1. *O Fortuna* (Ak, Fortūna)
2. *Fortune plango vulnera* (Fortūnas nodarītās brūces)

Ia. *Primo vere* (Pavasarī)

3. *Veris leta facies* (Pavasara dzīvespriecīgā seja)
4. *Omnia sol temperat* (Viss sasilst no saules)
5. *Ecce gratum* (Celies, sveic)

Ib. *Uf dem Anger* (Par dusmām)

6. Deja
7. *Floret silva* (mežs ziedēs)
8. *Chramer, gip die varwe mir* (tirgotāj, dod man krāsu)
9. *Reie — Swaz hie gat umbe — Chume, chum, geselle min — Swaz hie gat umbe*
10. *Were diu werlt alle mîn* (Ja visa pasaule būtu mana)

II. *In taberna* (Krodziņā)

11. *Estuans interius (Pilns karsta kauna un nožēlas)<br>
12. *Olim lacus colueram (Reiz es biju ezera rota)
13. *Ego sum abbas (Es esmu abats)<br>
14. *In taberna quando sumus (Kad mēs sēžam krodziņā)

IIIa. *Cour d'amours* (Mīlestības pagalms)

15. *Amor volat undique* (Amora bultas visur)
16. *Dies, nox et omnia* (Diena, nakts un viss kopā)
17. *Stetit puella* (Stāvēja meitene)
18. *Circa mea pectora* (manās krūtīs)
19. *Si puer cum puellula* (Kad puisis ir ar meiteni)
20. *Veni, veni, venias* (Nāc, nāc, nāc tagad)
21. *In trutina* (Uz manas sirds svariem)
22. *Tempus est iocundum* (Priecīgs ir laiks)
23. *Dulcissime* (Tu mīļākais)

IIIb. *Blanziflor et Helena* (Blanšeflora un Helēna)

24. *Ave formosissima* (Lai sveicināta skaistākā)

*Fortuna Imperatrix Mundi* (O Fortūna, pasaules valdniece)

25. *O Fortuna* (Ak, Fortūna)
## Atsauces
Vjenna

**Vjenna** () var būt:
* Vjenna (departaments) — administratīvi teritoriāla vienība Francijā, Jaunakvitācijā;
* Vjenna (pilsēta) — pilsēta Francijā, Overņā-Ronā-Alpos.

## Skatīt arī
* Vīne
Vjenna (pilsēta)

**Vjenna** () ir pilsēta Francijas dienvidaustrumos, Overņas–Ronas–Alpu reģionā, Izēras departamentā, pie Ronas upes, aptuveni 30–35 kilometrus uz dienvidiem no Lionas. Tā ir departamenta apakšprefektūras un Vjennas apgabala administratīvais centrs. 2022. gadā pilsētā dzīvoja 31, 6 tūkstoši iedzīvotāju.

Vjenna ir viena no nozīmīgākajām galloromiešu pilsētām Francijā, kas antīkajā laikmetā bija reģionāls administratīvais un tirdzniecības centrs Ronas ielejā. Pilsētā saglabājušies ievērojami romiešu perioda pieminekļi, tostarp Augusta un Līvijas templis, romiešu teātris, amfiteātris un citi arheoloģiskie kompleksi, kas atspoguļo tās nozīmi Gallijas romanizācijas procesā. Mūsdienās Ronas ielejā Vjenna ir kultūras, tūrisma un reģionālās saimniecības centrs, dēvēta arī par “mazo Romu uz pieciem pakalniem”. Tā ir pazīstama ar viduslaiku un renesanses arhitektūras mantojumu, tostarp Senmorisa katedrāli, vēstures muzejiem un ikgadējo džeza festivālu *[[Jazz à Vienne]]*, kas piesaista apmeklētājus no visas Francijas un ārvalstīm.

## Atsauces

## Ārējās saites
Valve Corporation

***Valve Corporation***, bieži vien vienkārši ***Valve***, ir amerikāņu videospēļu izstrādes un digitālās izplatīšanas uzņēmums, kura galvenā mītne atrodas Belvjū, Vašingtonas štatā, ASV. Uzņēmumu 1996. gadā dibināja bijušie *[[Microsoft]]* darbinieki Geibs Ņūels un Maiks Heringtons, un tas ātri kļuva par vienu no ietekmīgākajiem un inovatīvākajiem uzņēmumiem videospēļu industrijā. *Valve* ieguva starptautisku atpazīstamību ar savu debijas spēli *[[Half-Life]]* (1998), kas kļuva par žanra klasiku un ieviesa jaunu pieeju interaktīvam sižetam, mākslīgajam intelektam un spēļu dizainam. Uzņēmums vēlāk izstrādāja vairākas pasaulē pazīstamas spēļu sērijas, tostarp *[[Portal]]*, *[[Team Fortress]]*, *[[Left 4 Dead]]*, *[[Counter-Strike]]* un *[[Dota 2]]*.

Papildus spēļu izstrādei *Valve* ir izveidojusi digitālās izplatīšanas platformu *[[Steam]]* (2003), kas ir viena no lielākajām videospēļu tirdzniecības un kopienas ekosistēmām pasaulē. Uzņēmums izstrādājis arī spēļu dzinējus *[[Source]]* un *[[Source 2]]*, kurus izmanto gan paša *Valve*, gan citi spēļu izstrādātāji. *Valve* tiek uzskatīts par vienu no spēļu industrijas inovāciju līderiem, apvienojot programmatūras izstrādi, interaktīvo mediju un digitālās saimniecības attīstību.

## Ārējās saites
Negatīvs skaitlis

thumbnail|upright=2.0|Uz skaitļu ass negatīvos skaitļus parasti atzīmē pa kreisi (attēlā sarkanā krāsā)
**Negatīvs skaitlis** ir skaitlis, kas mazāks par nulli, un matemātikā to parasti apzīmē ar mīnusa zīmi (−) pirms skaitļa, piemēram, −3, −π/2 vai −12,5. Negatīvie skaitļi kopā ar nulli un pozitīvajiem skaitļiem veido reālo skaitļu kopu, un uz skaitļu ass tie atrodas pa kreisi no nulles. Algebrā katram skaitlim a eksistē pretējais skaitlis (−a), kas apmierina vienādību a + (−a) = 0. Negatīvie skaitļi tiek izmantoti, lai attēlotu pretējus virzienus, stāvokļus vai bilances ar deficītu, piemēram, temperatūru zem nulles, parādus un zaudējumus ekonomikā, augstumu zem jūras līmeņa, potenciāla vai lādiņa zīmi fizikā, kā arī kustību pretējā virzienā. Tie nodrošina iespēju matemātiski aprakstīt simetriskas un līdzsvarotas sistēmas, kur pozitīvās un negatīvās vērtības atspoguļo pretējus aspektus.

Attiecības starp negatīviem, pozitīviem skaitļiem un nulli nosaka sakārtotība un darbību noteikumi:
* nulle ir robežpunkts starp pozitīvajiem un negatīvajiem skaitļiem, pati esot ne pozitīvs, ne negatīvs skaitlis;
* pozitīvie skaitļi ir lielāki par nulli, un katram pozitīvam skaitlim ir atbilstošs pretējs negatīvs skaitlis;
* reizinot skaitļus, darbojas zīmju likumi: (+)·(+) = (+), (+)·(−) = (−), (−)·(+) = (−), (−)·(−) = (+);
* absolūtā vērtība ∣a∣ mēra attālumu no nulles un ir vienāda gan a, gan −a gadījumā.

Negatīvie skaitļi pastāv visās galvenajās skaitļu kopās — veselos, racionālajos, reālajos un kompleksajos. Tie ir būtiski algebrā, fizikā, finanšu aprēķinos un datu analīzē, jo nodrošina simetrisku aritmētiku un iespēju modelēt plašu reālu un abstraktu parādību klāstu.

## Ārējās saites
Straupes narkoloģiskā slimnīca

[thumb|300px|Slimnīcas galvenā ēka līdz 2018. gadam atradās [Lielstraupes pils|Lielstraupes pilī.]]
**Straupes narkoloģiskā slimnīca** bija valsts slimnīca, kas no 1963. līdz 2018. gadam atradās Straupē un sniedza narkoloģisko medicīnisko palīdzību. 

## Vēsture
1963. gadā nodibināja Republikānisko psihoneiroloģisko slimnīcu “Lielstraupe”, kurā bija piespiedu ārstēšana, un pacienti tur nonāca pēc tiesas sprieduma. Vēlāk piespiedu ārstēšanu pārcēla uz Olaines profilaktoriju, bet Straupes narkoloģiskās slimnīcas stacionārā notika brīvprātīgo pacientu ārstēšana no hroniska alkoholisma un narkomānijas. Blakus esošajā baznīcā 1960. gadu beigās ierīkoja koncertzāli un muzeju, 1976. gadā atjaunoja ērģeles un baznīcas jumtu. 

1981. gadā to pārdēvēja par Straupes psihoneiroloģisko slimnīcu, bet 1985. gadā par Straupes narkoloģisko slimnīcu. 1990. gadā agrākajā Lielstraupes muižas ēkā izveidoja Straupes narkoloģiskās slimnīcas Pusaudžu narkomānu un toksikomānu rehabilitācijas kolektīva “Saulrīti” nodaļu. 

2018. gada janvārī SIA Straupes narkoloģisko slimnīcu likvidēja un pacientus, kuriem bija nepieciešama narkoloģiskā palīdzība, uzņēma Strenču psihoneiroloģiskajā slimnīcā. Lielstraupes pili ar trīspadsmit ēkām Veselības ministrija nodeva Pārgaujas novada pašvaldībai.

## Atsauces
Lepijanvelē

**Lepijanvelē** (, ) ir pilsēta Francijas dienvidu centrālajā daļā, Overņas–Ronas–Alpu reģionā, Augšluāras departamentā, kur tā ir prefektūra jeb departamenta administratīvais centrs. Pilsēta atrodas Velē augstienē, vulkāniskas izcelsmes plakankalnē un bazalta stabu ainavā Ronas un Luāras baseina augšdaļā, aptuveni 130 km uz dienvidrietumiem no Lionas. 2022. gadā Lepijanvelē dzīvoja aptuveni 19,0 tūkstoši iedzīvotāju.

Lepijanvelē ieņem īpašu vietu Francijas vēsturē, kultūrā un reliģiskajā dzīvē. Tā ir viens no nozīmīgākajiem svētceļojumu centriem Rietumeiropā, un Pijas Dievmātes katedrāle (*Cathédrale Notre-Dame-du-Puy*) kopš 1998. gada ir iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā kā daļa no Svētā Jēkaba ceļa maršruta. Pilsētas panorāmu iezīmē *[[Rocher Corneille]]* ar monumentālo Dievmātes statuju un uz vulkāniskā staba celtā Senmišela kapela (*Saint-Michel d’Aiguilhe*). Mūsdienās Lepijanvelē ir reģionāls administratīvais, kultūras un tūrisma centrs, kas balstās uz izglītību, amatniecību, pakalpojumiem un reliģisko tūrismu. Tā ir arī klasiskais Svētā Jēkaba ceļa maršruta *[[Via Podiensis]]* sākumpunkts, no kura svētceļnieki dodas uz Santjago de Kompostelu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Martins Luiss Pērls

**Martins Luiss Pērls** (; dzimis , miris ) bija Amerikas Savienoto Valstu eksperimentālās daļiņu fiziķis. Viņš 1995. gadā ieguva Nobela prēmiju fizikā “par tau leptona atklāšanu un par pirmatklājēja eksperimentālo ieguldījumu leptonu fizikā”. Prēmija tika dalīta ar Frederiku Reinisu, kurš tika apbalvots par neitrīno noteikšanu. Pērls 1970. gadu vidū un beigās savu nozīmīgāko darbu veica Stenforda lineārā paātrinātāja centrā (SLAC), kur viņa vadītā pētnieku komanda SPEAR uzglabāšanas gredzenā un Mark I detektorā, analizējot elektronu–pozitronu sadursmes, atklāja pierādījumus jaunas, smagākas leptonu daļiņu eksistencei. Šis atklājums apstiprināja trešās elementārdaļiņu paaudzes esamību un būtiski nostiprināja standartmodeļa struktūru, atverot ceļu tālākai leptonu un vājās mijiedarbības izpētei.

Papildus saviem ieguldījumiem eksperimentālajā fizikā Martins Pērls bija arī pasniedzējs un zinātnes popularizētājs, cieši saistīts ar Stenforda Universitāti un SLAC akadēmisko vidi. Viņš vadīja eksperimentus, rosināja metodoloģiskus jauninājumus datu interpretācijā un pedagoga darbā veicināja jaunas fiziķu paaudzes izglītošanu. Pērls tiek uzskatīts par vienu no 20. gadsimta nozīmīgākajiem leptonu saimes pētniekiem, kura darbi būtiski ietekmējuši mūsdienu elementārdaļiņu fizikas attīstību.

## Atsauces

## Ārējās saites
Jaundžordžijas salas

**Jaundžordžijas salas** () ir Zālamana Salu valstij piederoša salu grupa Klusajā okeānā, administratīvi ietilpst Rietumu provincē. Galvenā apdzīvotā vieta ir provinces centrs Gizo nelielajā Gizo saliņā. Lielākā daļa iedzīvotāju ir melanēzieši.

## Ģeogrāfija

Salas atrodas Zālamana salu arhipelāga vidusdaļā, ziemeļos Jaundžordžijas šaurums to šķir no Šuazelas un Santaizabelas salām, bet dienvidos krastus apskalo Zālamana jūra. Galvenās arhipelāga salas ir Jaundžordžija (2037 km²), Kolombangara (705 km²), Velja Lavelja (652 km²), Vangunu (509 km²), Rendova (411 km²), Tetepare (182 km²), Ranonga (142 km²), Kohingo (98 km²), Ngatokae (93 km²) un Vonavona (69 km²). Salas vulkāniskas izcelsmes, kalnainas, augstākā virsotne ir Veves kalns 1770 m vjl Kolombangaras salā. Ainavā dominē tropiskie lietusmeži.

## Atsauces

## Ārējās saites
Ludmila Savvaitova

**Ludmila Savvaitova** () bija krievu tautības Latvijas ģeoloģe, ģeoloģijas un mineraloģijas zinātņu kandidāte (1974), ģeoloģijas zinātņu doktore (1993), Pētīja Galvenā devona lauka famenas, Latvijas karbona un perma stratigrāfiju, litoloģiju un paleontoloģiju. Ir daudzu publikāciju autore.

Ludmila Savvaitova dzimusi Kazahu Autonomajā Sociālistiskajā Padomju Republikā 1933. gada 18. oktobrī. 1956. gadā beidza Maskavas ģeoloģiskās izpētes institūtu. Bija precējusies ar kvartārģeologu Aleksandru Savvaitovu. Pēc institūta beigšanas abi pārcēlās uz Rīgu un 1957. gadā Ludmila sāka strādāt Latvijas Ģeologijas institūtā. Pirmā publikācija kopā ar Ritu Ulsti 1961. gadā bija par Latvijas daugavas svītas dolomītiem. Nākamā publikācija 1964. gada bija par Latvijas famenas stāvu. 1974. gadā Savvaitova Maskavas ģeoloģiskās izpētes institūtā aizstāvēja ģeoloģijas-mineraloģijas zinātņu kandidāta disertāciju "Galvenā devona lauka rietumdaļas famēna" (*Фамен западной части главного Девонского поля*). 1977. gadā publicēja grāmatu "Baltijas famēna" (*Фамен Прибалтики*), bet 1986. gadā kopā ar Visvaldi Kuršu laida klajā grāmatu par Latvijas perma kaļķakmeņiem (*Пермские известняки Латвии*). 1993. gadā Savvaitovai tika piešķirts ģeoloģijas doktora grāds. 1995. un 1997. gados viņa uzstājās Latvijas Universitātes zinātniskajās konferencēs par famēnas nogulumu tēmām. Vēl Savvaitova rakstīja šķirkļus par famēnas tēmu enciklopēdijai "Latvijas daba".

2000. gadu sākumā L. Savvaitova pārcēlās dzīvot uz Maskavu. Mirusi 2019. gadā.

## Atsauces
Jans Stenbeks

**Jans Hugo Roberts Ārne Stenbeks** (, dzimis , miris ) bija zviedru biznesa līderis, mediju pirmsācējs, jūrnieks un finansists. Viņš vadīja ''Kinnevik'' no 1976. gada un cita starpā nodibināja uzņēmumus *Comviq, Invik & Co AB*, *[[Tele2]]*, *Banque Invik*, *Millicom*, ''Modern Times Group'' un *NetCom System*s. Stenbeks bija viens no Zviedrijas bagātākajiem cilvēkiem, un viņa bagātība sasniedza aptuveni 800 miljonus USD.

## Karjera
Pēc Hārvarda universitātes beikšanas Stenbeks no 1970. līdz 1976. gadam strādāja uzņēmumā *[[Morgan Stanley]]* Ņujorkā, un pēc tam viņa karjera uzņēmējdarbībā turpinājās, izveidojot mobilo tālruņu uzņēmumu *Millicom*.

Pēc tēva Hugo Stenbeka nāves Stenbeks atgriezās Zviedrijā un pēc nesaskaņām ar māsām ieguva kontroli pār *Investment AB Kinnevik*. Viņš mainīja investīciju uzņēmuma fokusu no tradicionālajām Zviedrijas nozarēm, piemēram, celulozes un papīra rūpniecības un tērauda ražošanas uz medijiem un telekomunikācijām. 1987. gadā viņš nodibināja Zviedrijas pirmo bezmaksas, uz reklāmām finansēto televīzijas kanālu TV3, pēc tam *Comviq* un *Tele2*, bezmaksas laikrakstu ''Metro'', žurnālu *Z* un žurnālu *Moderna Tider*.

Pēc viņa nāves no sirdslēkmes 2002. gadā *Kinnevik* grupas kontrole tika nodota viņa meitai Kristīnai Stenbekai.

## Atsauces
Lauvas pakalns

**Lauvas pakalns** (pazīstams arī kā **Lauvas uzkalns** vai **Lauvas kalns**; , ) ir liels mākslīgs konisks uzkalns, kas atrodas Breinleilas pašvaldībā, Beļģijā. Nīderlandes karalis Villems I pavēlēja to uzcelt 1820. gadā; un tas tika pabeigts 1826. gadā. Tas iezīmē vietu Vaterlo kaujas laukā, kur lode kaujas laikā trāpīja Orānas princim Vilemam II plecā un nogāza viņu no zirga. Tas ir arī piemineklis Kvatrebra kaujai, kas notika divas dienas iepriekš, 1815. gada 16. jūnijā.

Mūsdienās pakalns ir daļa no tūrisma kompleksa "Vaterlo memoriāls" (, ). No pakalna paveras skats uz kaujas lauku, un tas ir muzeju un krodziņu centrs Lionas ciema apkārtnē (; ). Apmeklētāji, kas samaksā biļeti, var uzkāpt pa pilskalna 226 pakāpieniem, kas ved uz lauvas statuju un skatu platformu (kur atrodas kaujas kartes un binokļi); tā pati biļete ļauj apskatīt arī blakus esošo Vaterlo kaujas panorāmas gleznu.
## Projektēšana
Pieminekli pēc Villema I pasūtījuma projektēja karaliskais arhitekts Šarls Vanders-Strātens. Inženieris Žans Baptists Vīfkens to iecerēja kā sabiedroto uzvaras simbolu, nevis kā kādas personas slavinājumu.

Iespējams, ka Lauvas pakalna iedvesmas avots bija Austerlicas piramīda, ko 1804. gadā netālu no Utrehtas uzcēla Napoleona armijas karavīri.
## Uzbērums

Milzīgais cilvēka veidotais uzbērums tika uzbūvēts, savācot zemi no dažādām kaujas lauka vietām, tostarp laukiem starp Laesentas fermu un Velingtonas hercoga pozīciju atrašanās vietu.

Uzbēruma augstums ir 43 metri, un tā apkārtmērs ir 520 metri.

Viktors Igo savā romānā "Nožēlojamie" rakstīja, ka Velingtonas hercogs apmeklēja kaujas lauku divus gadus pēc uzbēruma pabeigšanas un piebilda: "Mans kaujas lauks ir nomainīts!", norādot, ka uzbēruma būvniecība ir iznīcinājusi visus reljefa elementus kauju laukā. Tomēr šī piezīme, ko Igo piedēvē viņam, nekur citur nav dokumentēta.
## Statuja

Pakalna virsotnē atrodas lauvas statuja, kas stāv uz akmens pjedestāla. Žana Luija van Gēla veidotā skulptūra atgādina 16. gadsimta Mediči lauvas, kā arī vēlākās lauvu statujas uz Pils piestātnes Sanktpēterburgā. Šis lauva, kas attēlots uz Nīderlandes monarha personīgā ģerboņa, simbolizē drosmi.

Tās labā priekšķepa balstās uz sfēras, kas simbolizē galīgo uzvaru. Statuja sver 28 tonnas, ir 4,45 metrus augsta un 4,5 metrus gara. Lauva tika liets pa daļām Viljama Kokrila dzelzs lietuvē Lježā un ar baržu pārvests pāri kanālam uz Briseli. No turienes smagie zirgu pajūgi nogādāja detaļas Monsenžānas ciematā, kas atrodas uz zemas grēdas uz dienvidiem no Vaterlo.

Leģenda vēsta, ka lauvas atlējumam izmantots varš no lielgabaliem, ko franči bija pametuši kaujas laukā. Patiesībā lietuvē tika izlietas deviņas atsevišķas dzelzs detaļas un saliktas tās vienā statujā uz uzbēruma.

## Atsauces

### Bibliogrāfija
* 
## Ārējās saites

* Oficiālā tīmekļa vietne

* The Lion Mound Hamlet: local tourism organisation
* Lion's Mound on BALaT - Belgian Art Links and Tools (KIK-IRPA, Brussels)
Melanēzieši

**Melanēzieši** ir aptuveni 11—12 miljoni cilvēku liela tautu grupa, kas galvenokārt apdzīvo Melanēzijas reģionu Klusā okeāna salās un koncentrējas Papua-Jaungvinejā (aptuveni 8—9 miljoni), Fidži (aptuveni 900 tūkstoši), Vanuatu (aptuveni 300 tūkstoši), Zālamana Salās (aptuveni 600 tūkstoši) un Jaunkaledonijā (aptuveni 200—250 tūkstoši).

Melanēzieši tiek uzskatīti par vieniem no senākajiem Klusā okeāna salu iedzīvotājiem. Lielākā daļa melanēziešu lieto kādu no austronēziešu valodu saimei piederošajām valodām, bet dažās salās saglabājušās arī pirmiedzīvotāju valodas, kas nav tieši saistītas ar austronēziešu valodām.

Melanēziešiem raksturīga tumša ādas krāsa, tumši mati un brūnas acis. Šie fenotipiskie rādītāji tos atšķir no kaimiņu polinēziešu un mikronēziešu grupām.

Melanēziešu senākie priekšteči migrēja uz Klusā okeāna salām pirms vairāk nekā 30 000 gadiem. Eiropiešu kolonizācija 16.—19. gadsimtā ieviesa jaunas sociālās, politiskās un ekonomiskās struktūras, kas būtiski ietekmēja vietējo sabiedrību.

## Ārējās saites