open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Ričards Krauss

**Ričards Edvards Krauss** (dzimis , miris ) bija ASV jūras kājnieks, kurš krita Otrā pasaules kara laikā Peleliu kaujā 1944. gada 3. oktobrī. Viņš pēc nāves saņēma Goda medaļu, augstāko militāro apbalvojumu, ko piešķir ASV karavīriem. Viņš metās uz japāņu granātas, tā izglābjot savus biedrus no nāves.
## Biogrāfija
Ričards Krauss piedzima Čikāgā 1925. gada 24. novembrī. Septiņu gadu vecumā viņa ģimene pārcēlās uz Mineapolisu, Minesotas štatā, kur viņš mācījās Edisona vidusskolā. 18. dzimšanas dienā viņš tika uzņemts Amerikas Savienoto Valstu jūras kājniekos pēc tam, kad iepriekš bija mēģinājis iestāties dienestā.

1944. gada jūlijā viņa vienība devās veikt kaujas operācijas Klusā okeāna frontes teātrī un 20. augustā ieradās Pavuvu salā, kur sāka gatavoties Peleliu iebrukumam. 3. oktobrī viņš dienēja kā amfībiju traktora vadītājs 8. amfībiju traktoru bataljona vienībā, kas kopš 15. septembra D-dienas izsēšanās Peleliu bija pievienota 1. jūras kājnieku divīzijai. Krauss un trīs biedri tajā dienā bija pieņēmuši brīvprātīgo misiju evakuēt ievainotu jūras kājnieku no frontes līnijām. Kad grupa devās uz priekšu, viņus sagaidīja intensīva ienaidnieka rokas granātu apšaude, kas piespieda viņus meklēt patvērumu un pārtraukt savu misiju.

Atgriežoties aizmugurē, nestuvju grupa pamanīja divus vīriešus tuvojamies, kurus viņi uzskatīja par jūras kājniekiem. Pievēršot viņu uzmanību, izrādījās, ka tie ir japāņu karavīri, un viens no viņiem atbildēja, iemetot rokas granātu amerikāņu karavīru grupas vidū. Šajā mirklī Krauss uzmetās virsū granātai un absorbēja tās sprādzienu, tā izglābjot savu trīs biedru dzīvības.

Peleliu kaujas laikā, kas bija viņa pirmā kampaņa, Krauss trīs mēnešus bija prom no dzimtenes. Sākotnēji viņš tika apglabāts ASV Bruņoto spēku kapsētā Peleliu, Palau salās. 1948. gadā viņa mirstīgās atliekas pēc vecāku lūguma tika pārapbedītas Fortsnellingas Nacionālajā kapsētā, Fortsnellingā, Minesotas štatā.
## Apbalvojumi

## Atsauces

## Ārējās saites
*
*
Pilvišķi

**Pilvišķi** () ir miests Lietuvā, Marijampoles apriņķī, Vilkavišķu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas 17 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Vilkavišķiem, Šešupes, Pilves un Višakas upju satekā.

## Vēsture
Pilvišķi dibināti 16. gadsimta pirmajā pusē (pirmoreiz minēti 1536. gadā). 1792. gadā Polijas karalis un Lietuvas dižkunigaitis Staņislavs Poņatovskis piešķīra Pilvišķiem Magdeburgas tiesības un ģerboni. 

Pilsētiņas attīstību būtiski veicināja dzelzceļa līnijas Kauņa—Kēnigsberga izbūve 19. gadsimta vidū, padarot Pilvišķus par nozīmīgu tirdzniecības punktu. Pirms Otrā pasaules kara Pilvišķos bija liela ebreju kopiena un attīstīta amatniecība. Kara laikā miests smagi cieta — nodega lielākā daļa centra un tika iznīcināta ebreju kopiena.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Pilvišķu Sv. Trīsvienības baznīca: mūsdienīga mūra baznīca, kas uzcelta un iesvētīta 1990. gadu sākumā (iepriekšējā, 18. gadsimtā celtā koka baznīca nodega Otrā pasaules kara laikā).
* Vēsturiskais dzelzceļa stacijas komplekss: 19. gadsimta otrās puses arhitektūras piemineklis.
* Piemineklis kritušajiem par Lietuvas brīvību: atrodas miesta centrālajā laukumā.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Pilvišķu Santakas ģimnāzija, bibliotēka, pasts un kultūras nams. Pilvišķi ir nozīmīgs transporta mezgls, kurā krustojas autoceļi un dzelzceļa līnijas, kas savieno Lietuvu ar Krievijas Kaļiņingradas apgabalu.

Miestā dzimis ievērojamais lietuviešu dzejnieks un tulkotājs Vincs Stonis (*Vincas Stonis*).

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vilkavišķu rajona pašvaldības vietne
Nemēža

**Nemēža** () ir miests Lietuvā, Viļņas apriņķī, Viļņas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas Viļņas dienvidaustrumu pierobežā, pie maģistrāles A3 (Viļņa–Minska), daļa no Viļņas aglomerācijas.

## Vēsture
Nemēža ir viena no senākajām apdzīvotajām vietām Viļņas apkārtnē. 14. gadsimtā šeit atradās Lietuvas dižkunigaitija pils un muiža, kas kalpoja kā valdnieku vasaras rezidence. 1397. gadā dižkunigaitis Vītauts Dižais Nemēžā nometināja no Krimas atvestos tatārus, kuru pēcteči šeit dzīvo joprojām.

1656. gadā Nemēžas muižā tika parakstīts Nemēžas pamiers starp Krievijas caristi un Polijas-Lietuvas kopvalsti karā pret Zviedriju. 19. gadsimtā muiža piederēja Tiškeviču dzimtai, kas šeit uzcēla līdz mūsdienām saglabājušos pils ansambli.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Nemēžas mošeja: koka mošeja, kas celta 1909. gadā (iepriekšējās, 1684. gadā celtās mošejas vietā). Tā ir viena no četrām vēsturiskajām mošejām, kas saglabājušās Lietuvā. Blakus atrodas vecie tatāru kapi (mizars).
* Nemēžas muiža: 19. gadsimta sākumā celtais Tiškeviču muižas ansamblis klasicisma stilā. Saglabājusies pils ēka, zirgu staļļi un parks.
* Sv. Rapola Kaļinauska baznīca: mūsdienīga katoļu baznīca, kas iesvētīta 2004. gadā.

## Sabiedrība
Nemēža ir daudznacionāla apdzīvotā vieta, kurā vēsturiski sadzīvo lietuvieši, poļi, tatāri un baltkrievi. Miestā darbojas Nemēžas Sv. Rapola Kaļinauska ģimnāzija, kurā mācības notiek lietuviešu, poļu un krievu valodās. Tāpat šeit atrodas bibliotēka, pasts un kultūras centrs, kas aktīvi kopj tatāru kopienas tradīcijas.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Viļņas rajona pašvaldības vietne
Baisogala

**Baisogala** () ir miests Lietuvā, Šauļu apriņķa Radvilišķu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas 26 kilometrus uz dienvidaustrumiem no Radvilišķiem, pie dzelzceļa līnijas Viļņa—Šauļi.

## Vēsture
Baisogala rakstos pirmo reizi minēti 1539. gadā, kad karalis Sigismunds I Vecais šeit nodibināja draudzi. 1791. gadā Polijas karalis un Lietuvas dižkunigaitis Staņislavs Poņatovskis piešķīra Baisogalai Magdeburgas tiesības un ģerboni. Tomēr Baisogala neizauga par pilsētu, jo tā smagi cieta Ziemeļu kara un mēra laikā — 1738. gadā tajā bija tikai 5 mājsaimniecības.

Pilsētiņas uzplaukums 19. gadsimtā un 20. gadsimta sākumā bija saistīts ar Komaru dzimtu, kas šeit izveidoja paraugmuižu. Pēc Otrā pasaules kara Baisogala kļuva par nozīmīgu zinātnes centru — 1952. gadā muižas telpās tika izveidots Lietuvas Lopkopības institūts.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Baisogalas muižas ansamblis: viens no krāšņākajiem romantisma un eklektikas stila muižu kompleksiem Lietuvā. Ansamblī ietilpst pils (celta 19. gadsimta vidū), virtuve, staļļi, ledus pagrabs un vējdzirnavas. Muižu ieskauj 12 hektāru plašs ainavu parks ar dīķu sistēmu.
* Baisogalas Sv. Trīsvienības baznīca: celta 1882. gadā neogotikas un neorenesanses stilā. Baznīcas dārzā atrodas Komaru dzimtas mauzolejs.
* Baisogalas vējdzirnavas: unikāls mūra arhitektūras piemineklis muižas teritorijā.

## Sabiedrība un zinātne
Baisogala ir starptautiski pazīstama kā lauksaimniecības zinātnes centrs. Šeit joprojām darbojas Lietuvas Veselības zinātņu universitātes Lopkopības institūts, kas nodarbojas ar dzīvnieku selekciju un gēnu fonda saglabāšanu.

Miestā darbojas Baisogalas ģimnāzija, bibliotēka, kultūras nams un pasts. Pateicoties dzelzceļa stacijai, miestam ir laba satiksme ar lielākajām Lietuvas pilsētām.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Radvilišķu rajona pašvaldības vietne
Tom Petty and the Heartbreakers

***Tom Petty and the Heartbreakers*** bija amerikāņu rokmūzikas grupa, kas 1976. gadā tika dibināta Geinsvilā, Floridā. Sākotnējā grupas sastāvā bija galvenais dziedātājs un ritma ģitārists Toms Petijs, soloģitārists Maiks Kempbels, taustiņinstrumentālists Benmonts Tenčs, bundzinieks Stens Linčs un basģitārists Rons Blērs. 1982. gadā Blērs pameta grupu. Viņa vietā stājās Houijs Epstīns, kurš grupā darbojās nākamos divdesmit gadus. 1991. gadā grupai kā multiinstrumentālists pievienojās Skots Tērstons, galvenokārt spēlējot ritma ģitāru un papildu taustiņinstrumentus. 1994. gadā Stīvs Ferons aizstāja Linču pie bungām. 2002. gadā Blērs atgriezās grupā, gadu pirms Epstīna nāves. Grupai bija ilga virkne hitu singlu, tostarp "Breakdown", "American Girl" (abi 1976), "Refugee" (1979), "The Waiting" (1981), "Learning to Fly" (1991) un "Mary Jane's Last Dance" (1993).

Lai gan Petijs uzstāja, ka grupas mūzikas stils jāraksturo kā rokenrols, *Heartbreakers* mūzika bieži tika raksturota gan kā dienvidu roks, gan kā ''heartland'' roks, un viņi tika minēti līdzās tādiem māksliniekiem kā Brūsam Springstīnam, Bobam Sīgeram un Džonam Melenkampam kā šī žanra aizsācēji. Lai gan *heartland* roka kustība 90. gados zaudēja popularitāti, grupa palika aktīva un populāra, regulāri koncertējot līdz Petija nāvei 2017. gadā, pēc kuras *Heartbreakers* pārtrauca darbību. Viņu pēdējais studijas albums *Hypnotic Eye* tika izdots 2014. gadā.

Grupa tika uzņemta Rokenrola slavas zālē 2002. gadā, kas bija pirmais gads, kad viņi kļuva tiesīgi šim godam. Lai gan lielākā daļa viņu materiāla tika izdota ar nosaukumu "Tom Petty and the Heartbreakers", Petijs izdeva arī trīs solo albumus, no kuriem veiksmīgākais bija *Full Moon Fever* (1989). Šajos ierakstos daži grupas dalībnieki piedalījās kā sadarbības partneri, strādājot gan kā producenti, gan kā studijas mūziķi.

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Mišela Dokerija

**Mišela Sūžena Dokerija** (, dzimusi ) ir angļu aktrise un dziedātāja. Vislabāk zināma ar lomu vēsturiskajā drāmas seriālā "Dauntonas abatija" (2010—2015), par ko viņu nominēja Zelta globusa balvai, kā arī trīs ''Emmy'' balvām. Šo pašu lomu atveidojusi arī filmās "Dauntonas abatija" (*Downton Abbey*, 2019), "Dauntonas abatija: Jaunā ēra" (*Downton Abbey: A New Era*, 2022) un "Dauntonas abatija: Grandiozais noslēgums" (*Downton Abbey: The Grand Finale*, 2025).

Piedalījusies arī tādās filmās kā "Hanna" (2011), "Anna Kareņina" (2012), "Non-Stop: tiešais reiss" (2014), "Džentlmeņi" (2019), "Čalis iznīcina pasauli" (*Boy Kills World*, 2024) un "Augstuma ķīlnieki" (2025).

## Ārējās saites
Ēriks Robertss

**Ēriks Entonijs Robertss** (, dzimis ) ir amerikāņu aktieris, kurš ir atveidojis vairāk nekā 700 lomas kino un televīzijā, padarot viņu par vienu no visražīgākajiem aktieriem.

Robertss savu karjeru sāka ar galveno lomu filmā *[[King of the Gypsies]]* (1978), par ko ticis nominēts Zelta globusa balvai. Šai balvai nominēts arī par lomu Boba Fosi filmā *[[Star 80]]* (1983). Par lomu filmā *[[Runaway Train]]* (1985) nominēts trešajai Zelta globusa balvai, kā arī Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākais aktieris otrā plāna lomā".

Robertsa citas zināmākās lomas ir filmās *[[Raggedy Man]]* (1981), *[[The Pope of Greenwich Village]]* (1984), *[[The Coca-Cola Kid]]* (1985), *[[Best of the Best]]* (1989), *[[The Ambulance]]* (1990), "Galīgā diagnoze" (*Final Analysis*, 1992), "Speciālists" (*The Specialist*, 1994), "Montieris" (1996), *[[It's My Party]]* (1996), *[[Cecil B. Demented]]* (2000), "Nacionālā drošība" (2003), *[[A Guide to Recognizing Your Saints]]* (2006), "Tumšais bruņinieks" (2008), "Neiznīcināmie" (2010), "Lavleisa" (*Lovelace*, 2013), "Iedzimtais netikums" (2014), *[[The Human Centipede 3]]* (2015) un "Babilona" (2022).

## Atsauces

## Ārējās saites
Krasnodaras lidosta

**Katrīnas II Starptautiskā lidosta ** ir starptautiska lidosta Kubaņā, Krasnodarā. Tā ir otra lielākā lidosta Krievijas dienvidos pēc Soču lidostas un viena no noslogotākajām valstī (9. vieta pēc pasažieru skaita). Lidosta apkalpo Krasnodaras novadu ar aptuveni 3,7 miljoniem iedzīvotāju un ir nozīmīgs transporta mezgls reģionā. Notiek jauna termināļa būvniecība, kura atklāšana plānota 2027. gadā. 

No 2022. gada 24. februāra līdz 2025. gada 11. septembrim lidosta bija slēgta civilajiem reisiem. Darbība tika atjaunota 2025. gada 11. septembrī, bet pirmais regulārais reiss notika 2025. gada 17. septembrī.

## Vēsture
1932. gadā pie sovhoza «*Paškovskij*» tika izveidota aviobāze, kas vēlāk kļuva par pamatu lidostai. 1933. gadā aviobāze tika pārcelta uz pašreizējo lidostas teritoriju. 1934. gadā izveidots 218. Paškovskas aviācijas vienība, kas sāka regulārus pasažieru reisus uz Maikopu, Sočiem un Anapu. Otrā pasaules kara laikā lidosta tika izmantota militāriem mērķiem. 1946. gadā lidosta sāka pieņemt Li-2 lidmašīnas, vēlāk arī Il-12. 1959. gadā tika atklāts jauns pasažieru terminālis. 1960.–1970. gados izbūvēta betona skrejceļa josla, uzsākti reisi ar Tu-124, Il-18, An-24 un uzcelts jauns termināļa komplekss ar vadības torni. 1984. gadā izbūvēta otrā skrejceļa josla. 1993. gadā lidosta tika reorganizēta uzņēmumā «*Авиационные линии Кубани*». 2006. gadā tā kļuva par atsevišķu struktūru — «*Международный аэропорт Краснодар*».

2010–2019 periodā notika straujš pasažieru skaita pieaugums, tika pārsniegti 2 un vēlāk 3 miljoni pasažieru gadā, modernizēta infrastruktūra un skrejceļi. 2017. gadā rekonstruēta galvenā skrejceļa josla (3001 m, CAT II sistēma). 2019. gadā lidostai piešķirts Katrīnas II vārds. 2020. gadā lidosta saņēma vairākas nozares balvas kā labākā savā kategorijā.

No 24.02.2022 lidosta tika slēgta civilajiem lidojumiem. 15.12.2023 tika veikts tehniskais lidojums ar Sukhoi Superjet 100. 11.09.2025 lidosta atsāka darbību ar ierobežojumiem, bet 17.09.2025 tika veikts pirmais regulārais reiss (Airbus A321, Aeroflot). 2026. gadā lidojumi notiek ar ierobežotu grafiku (09:00–23:00).

## Atsauces

## Ārējās saites
*
Soču starptautiskā lidosta

**V. Sevastjanova Soču starptautiskā lidosta** () ir starptautiska lidosta Krievijā, Sočos, Krasnodaras novadā. Tā ir lielākais aviācijas mezgls Krievijas Dienvidu federālajā apgabalā.

Lidosta atrodas Adleras rajonā, tāpēc bieži tiek saukta arī par «Adleras lidostu». Tā apkalpo lielāko Krievijas kūrortu, tā aglomerāciju (ieskaitot ''Sirius'' teritoriju un Tuapsi), kā arī Abhāziju. Kopējais apkalpotais iedzīvotāju skaits sasniedz aptuveni 900 tūkstošus.

Pēc pasažieru skaita lidosta ieņem 5. vietu Krievijā pēc Šeremetjevas, Domodedovas, Vnukovas un Pulkovas lidostām. Attālums līdz Maskavai ir apmēram 1360 km, lidojuma laiks — nedaudz vairāk par 3 stundām.

## Vēsture
Lidosta tika izveidota 1941. gadā kā militārais aerodroms Otrā pasaules kara laikā, lai aizsargātu Melnās jūras piekrasti. Pirmais lidaparāts šeit nolaidās 1941. gada 1. septembrī.

Par civilu lidostu tā kļuva 1945. gada 23. novembrī, kad tika izveidota Adleras lidosta. 1950.–1960. gados tika uzbūvēts terminālis, skrejceļš un infrastruktūra, un pasažieru skaits strauji pieauga.

1967. gadā lidosta tika pārdēvēta par Soču lidostu. 1981. gadā šeit pirmo reizi nolaidās Il-86.

2009. gadā tika atklāts jauns moderns terminālis. Lidosta tika būtiski modernizēta pirms 2014. gada ziemas olimpiskajām spēlēm Sočos.

## Raksturojums
Lidosta ir 1. klases aerodroms ar divām skrejceļu joslām un attīstītu infrastruktūru. Tā var apkalpot visu tipu lidmašīnas, tostarp Airbus A330, Boeing 747 un Boeing 777.

Īpatnība ir tā, ka kalnu dēļ piezemēšanās notiek tikai no jūras puses, bet pacelšanās — pretējā virzienā.

Termināļa platība ir aptuveni 65 000 m², un tā caurlaides spēja ir līdz 2500 pasažieriem stundā. Olimpisko spēļu laikā tā sasniedza līdz 3800 pasažieriem stundā.

Kopš 2014. gada lidostā darbojas «atvērto debesu» režīms, kas ļauj ārvalstu aviokompānijām veikt papildu starptautiskos reisus.

2015. gadā lidosta tika atzīta par vienu no labākajām Eiropā pēc apkalpošanas kvalitātes.

## Aviokompānijas un galamērķi
Lidosta apkalpo vairāk nekā 40 aviokompānijas un ap 60 galamērķu. Lielākā daļa reisu ir uz Maskavu, Sanktpēterburgu un Novosibirsku. Grupas *[[Aeroflot]]* aviokompānijas nodrošina vairāk nekā 40% pasažieru plūsmas.

## Atsauces

## Ārējās saites
*
Vēžaiči

**Vēžaiči** () ir miests Lietuvā, Klaipēdas apriņķa Klaipēdas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas 6 kilometrus uz austrumiem no Gargždiem, tieši pie automaģistrāles A1 (Viļņa—Kauņa—Klaipēda) starp Minijas pietekām Ģerdauji un Skiniju.

## Vēsture
Vēžaiči vēstures avotos pirmo reizi minēti 1567. gadā. No 18. gadsimta sākuma līdz pat Pirmajam pasaules karam miests piederēja Volmeru dzimtai, kas šeit izveidoja greznu muižas ansambli un veicināja apdzīvotās vietas izaugsmi.

Padomju periodā Vēžaiči kļuva par nozīmīgu zinātnes centru — šeit tika izveidota Lietuvas Lauksaimniecības institūta filiāle (tagadējais Lietuvas Agrāro un mežu zinātņu centrs), kas specializējas skābu augšņu ielabošanas pētījumos. 2011. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Vēžaiču Sv. Kazimira baznīca: koka baznīca, celta 1904. gadā tautas baroka stilā. Tā ir viena no retajām šāda stila koka celtnēm reģionā, kas saglabājusies bez būtiskām izmaiņām.
* Vēžaiču muižas ansamblis: saglabājušies unikāli neogotikas stila "baltie" un "sarkanie" vārti, zirgu staļļi un citas saimniecības ēkas. Muižu ieskauj plašs parks Skinijas upes ielejā.

## Sabiedrība un zinātne
Mūsdienās Vēžaiči apvieno lauksaimniecības tradīcijas ar zinātnisko pētniecību. Šeit joprojām darbojas Vēžaiču filiāle, kas ir viena no vadošajām institūcijām Lietuvā augšņu auglības pētīšanā.

Miestā darbojas Vēžaiču pamatskola, bibliotēka, pasts un kultūras nams. Pateicoties atrašanās vietai pie galvenās Lietuvas automaģistrāles un Klaipēdas tuvumam, pēdējos gados miests attīstās arī kā pievilcīga dzīvesvieta galvenās ostas pilsētas strādājošajiem.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Klaipēdas rajona pašvaldības vietne
1969. gada Eirovīzijas dziesmu konkurss

**1969. gada Eirovīzijas Dziesmu konkurss** bija četrpadsmitais Eirovīzijas dziesmu konkurss, kas notika 1969. gada 29. martā, Spānijā, Madridē. Konkursā pirmo un vienīgo reizi vienlaicīgi uzvarēja četras valstis — Francijas pārstāve Frīda Bokara ar dziesmu *Un jour, un enfant*, Lielbritānijas pārstāve Lulu ar dziesmu *Boom Bang-a-Bang*, Nīderlandes pārstāve Lenija Kūra ar dziesmu *De troubadour* un Spānijas pārstāve Salome ar dziesmu *Vivo cantando*. 

Francijai šī bija ceturtā uzvara konkursā, Nīderlandei trešā uzvara, bet Lielbritānijai un Spānija otrā uzvara. Spānija kļuva arī par pirmo valsti, kas Eirovīzijas dziesmu konkursā ir uzvarējusi divus gadus pēc kārtas.
Mans noziegums

**"Mans noziegums"** () ir 2023. gada Francijas kriminālkomēdijas filma, kuras režisors un scenārija autors ir Fransuā Ozons. Filmā galvenās lomas atveido Nadja Tereskeviča, Rebeka Mardera, Izabella Ipēra, Fabriss Lukīni, Danī Buns un Andrē Dusoljē.

Filmas darbība norisinās 1930. gados Parīzē un stāsta par aktrisi, kura iegūst slavu pēc tam, kad tiek attaisnota slepkavībā pašaizsardzības nolūkos.

Filmas "Mans noziegums" pirmizrāde notika . Filma saņēma pozitīvus kritiķu vērtējumus.

## Atsauces

## Ārējās saites
Reputācijas atjaunošana (Zelta avene)

**[[Zelta avenes balva]] par reputācijas atjaunošanu** ir vienīgā pozitīvā "Zelta avenes" balva. To kopš 2014. gada pasniedz katru gadu kādam no iepriekšējo gadu negatīvo balvu laureātiem par labiem sasniegumiem.

## Balvas ieguvēji un nominanti
### 2010. gadi

### 2020. gadi

## Ārējās saites

*
Maišagala

**Maišagala** () ir miests Lietuvā, Viļņas apriņķa Viļņas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas 25 kilometrus uz ziemeļrietumiem no Viļņas Dūkštas upes krastā, pie automaģistrāles A2 (Viļņa—Panevēža).

## Vēsture
Maišagala ir viena no senākajām Lietuvas apdzīvotajām vietām. Tās pilskalns bija daļa no Viļņas aizsardzības sistēmas. Rakstos Maišagala pirmo reizi minēta 1365. gadā Vācu ordeņa hronikās. Pēc tradīcijas tiek uzskatīts, ka 1377. gadā šeit tika apglabāts Lietuvas dižkunigaitis Aļģirds.

Maišagala ir vēsturiski nozīmīga saistībā ar Lietuvas kristīšanu — 1387. gadā pēc Jagaiļa pavēles šeit tika nodibināta viena no pirmajām septiņām draudzēm Lietuvā. 1528. gadā Maišagalai tika piešķirtas pilsētas tiesības, taču vēlāk tā savu nozīmi zaudēja un kļuva par miestu.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Maišagalas Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas baznīca: celta no 1862. līdz 1865. gadam klasicisma un neorenesanses stilā.
* Maišagalas pilskalns: saukts arī par Bonas kalnu, ir valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis.
* Houvaltu muiža: 19. gadsimta sākumā celta klasicisma stila muižas pils. Mūsdienās tajā atrodas Tradicionālās amatniecības centrs.
* Priestera Juzefa Obremska muzejs: iekārtots par "Lietuvas patriarhu" sauktā priestera bijušajā dzīvesvietā.

## Sabiedrība
Mūsdienu Maišagala ir daudznacionāls miests, kurā lielākā iedzīvotāju daļa ir poļi. Šeit darbojas divas ģimnāzijas — Lietuvas lielkunigaiča Aļģirda ģimnāzija (ar mācībām lietuviešu valodā) un Juzefa Obremska ģimnāzija (ar mācībām poļu valodā). Miestā ir arī bērnudārzs, bibliotēka, pasts un kultūras nams.

Pateicoties atrašanās vietai pie galvenās automaģistrāles, Maišagala attīstās par nozīmīgu Viļņas pavadpilsētu ar pieaugošu pakalpojumu sektoru.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Viļņas rajona pašvaldības vietne
Latvijas Zinātnes padome

**Latvijas Zinātnes padome (LZP) ** ir valsts pārvaldes iestāde, kas īsteno zinātnes un tehnoloģiju attīstības politiku Latvijā, kā arī organizē un uzrauga zinātnisko pētījumu finansēšanu un izvērtēšanu.

## Vēsture
LZP izveidota 1990. gada 3. jūlijā ar Latvijas Republikas Ministru Padomes lēmumu, lai pilnveidotu zinātnes pārvaldību un veicinātu tās efektivitāti. Kopš 2020. gada tā darbojas Izglītības un zinātnes ministra pārraudzībā. No 2022. gada daļa funkciju nodota Valsts izglītības attīstības aģentūrai (VIAA).

## Darbība
Padomes uzdevums ir nodrošināt valsts un starptautiski finansēto pētniecības projektu izvērtēšanu, ieviešanu un uzraudzību, kā arī attīstīt kvalitatīvu zinātnisko ekspertīzi un atbalstīt politikas plānošanu zinātnes un inovāciju jomā.

## Misija un vīzija
LZP mērķis ir palielināt publisko ieguldījumu efektivitāti pētniecībā un veicināt starptautisku sadarbību. Tās vīzija ir kļūt par nozīmīgu zinātniskās ekspertīzes centru Latvijā un ārvalstīs.

## Pamatvērtības un mērķi
Padomes darbība balstās uz atbildību, uzticamību, profesionalitāti un caurspīdīgumu. Stratēģiski tā tiecas stiprināt zinātniskās ekspertīzes kvalitāti, attīstīt starptautisko sadarbību un veicināt pētniecības rezultātu nozīmi sabiedrībā un ekonomikā.

## Atsauces
Sešdesmitnieki

**Sešdesmitnieki** bija ukraiņu literatūras un kultūras paaudze, kas izveidojās 20. gadsimta 1950.–1960. gados PSRS laikā. Šīs paaudzes pārstāvji iestājās par radošo brīvību, nacionālās identitātes saglabāšanu un pretošanos padomju ideoloģiskajam spiedienam. Viņi ieviesa jaunas estētiskās formas, modernizēja literatūru un bieži kritizēja totalitāro režīmu.

Daudzi sešdesmitnieki piedalījās disidentu kustībā un tika pakļauti cenzūrai, vajāšanai vai publikāciju aizliegumiem.

## Pazīstamākie pārstāvji
* Ļina Kostenko
* Ivans Dračs
* Mikola Vinhranovskis
* Vjačeslavs Čornovils
* Ivans Svitličnijs
290127 Linakostenko

**290127 ''Linakostenko**'' ir asteroīds galvenajā asteroīdu joslā. Asteroīds tika nosaukts par godu ukraiņu dzejniecei Ļinai Kostenko — vienai no ievērojamākajām Ukrainas literatūras personībām.

Asteroīds tika atklāts 2008. gadā.

## Raksturojums
* Tips: asteroīds
* Atrašanās vieta: galvenā asteroīdu josla
Dead Kennedys

***Dead Kennedys*** ir amerikāņu pankroka grupa, kas 1978. gadā tika dibināta Sanfrancisko, Kalifornijā. Grupa bija viena no nozīmīgākajām Amerikas pankroka skatuves pārstāvēm tās sākotnējā astoņu gadu darbības periodā.

Sākotnējā sastāvā bija soloģitārists East Bay Ray, basģitārists Klauss Fluorīds, galvenais vokālists Džello Biafra, bundzinieks Ted un ritma ģitārists 6025; 6025 pameta grupu 1979. gadā, bet Ted aizgāja nākamajā gadā pēc tam, kad grupa bija ierakstījusi savu atzinīgi novērtēto pirmo albumu *Fresh Fruit for Rotting Vegetables* (1980). Grupas visilgāk spēlējušais bundzinieks bija D. H. Peligro, kurš aizstāja Tedu 1981. gadā un palika grupā līdz savai nāvei 2022. gadā. *Dead Kennedys* ierakstīja EP *In God We Trust Inc.* (1981), kam sekoja vēl trīs studijas albumi: *Plastic Surgery Disasters* (1982), *Frankenchrist* (1985) un *Bedtime for Democracy* (1986), pēdējais no kuriem tika ierakstīts un izdots neilgi pēc grupas izjukšanas paziņošanas 1986. gada janvārī. Lielākā daļa grupas ierakstu tika izdoti neatkarīgajā ierakstu kompānijā Alternative Tentacles, kuru dibināja Biafra un East Bay Ray.

Pēc grupas izjukšanas Biafra turpināja vadīt *Alternative Tentacles* un sadarbojās ar citiem māksliniekiem, tostarp D.O.A., *[[NoMeansNo]]* un savām grupām *[[Lard]]* un *[[Guantanamo School of Medicine]]*. 2000. gadā Biafra zaudēja tiesas prāvu, ko ierosināja bijušie *Dead Kennedys* dalībnieki par autorības kredītiem un neizmaksātiem honorāriem. 2001. gadā grupa atkal apvienojās bez Biafras; kopš tā laika vokālista lomu ir pildījuši dažādi dziedātāji. Lai gan *Dead Kennedys* turpināja uzstāties, kopš *Bedtime for Democracy* izdošanas viņi vairs nav izdevuši jaunus studijas albumus.

*Dead Kennedys* dziesmu teksti parasti bija politiski, satīriski attēlojot politiskās figūras un varu kopumā, kā arī populāro kultūru un pat pašu pankroka kustību. Savas darbības sākumposmā (1978—1986) grupa izraisīja ievērojamas pretrunas provokatīvo tekstu un vizuālā noformējuma dēļ. Daži veikali atteicās tirgot viņu ierakstus, izraisot diskusijas par cenzūru rokmūzikā; 20. gadsimta 80. gadu vidū vokālists un galvenais tekstu autors Džello Biafra kļuva par aktīvu kustības pret *[[Parents Music Resource Center]]* (PMRC) dalībnieku. Tas noveda pie tiesas procesa par nepiedienīgu saturu 1985.—1986. gadā, kas noslēdzās bez vienprātīga sprieduma un arī paātrināja grupas izjukšanu.

## Ārējās saites

*
Kvēdarna

**Kvedarna** () ir miests Lietuvā, Tauraģes apriņķī, Šilales rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas Žemaitijas augstienes dienvidrietumu malā, Jūras upes krastā, 14 kilometrus uz ziemeļrietumiem no Šilales.

## Vēsture
Kvedarna vēstures avotos pirmo reizi minēta 1329. gadā sakarā ar krustnešu uzbrukumiem. 16. gadsimta vidū tā kļuva par karalisko muižu. 1792. gadā Polijas karalis un Lietuvas dižkunigaitis Staņislavs Poņatovskis piešķīra Kvedarnai Magdeburgas tiesības un ģerboni ar Svētā Kazimira attēlu.

Miests vairākkārt cieta lielos ugunsgrēkos, īpaši 19. gadsimtā un Otrā pasaules kara laikā, kad tika iznīcināta lielākā daļa vēsturiskā centra un ebreju kvartāls. Pēckara gados Kvedarna attīstījās kā nozīmīgs lauksaimniecības un izglītības centrs.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Kvedarnas Vissvētākās Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas baznīca: celta no 1943. līdz 1947. gadam (pēc tam, kad iepriekšējā baznīca nodega kara sākumā). Tā ir viena no retajām mūra baznīcām Lietuvā, kas uzcelta un pabeigta Otrā pasaules kara un pēckara gados.
* Vītauta Dižā piemineklis: uzcelts 1930. gadā par godu Vītauta nāves 500. gadadienai. Tas ir unikāls ar to, ka saglabājās neskarts cauri visam padomju okupācijas periodam.
* Padievaiša pilskalns: atrodas netālu no miesta, Jūras upes krastā. Teika vēsta, ka šeit atradusies viena no spēcīgākajām žemaišu pilīm.
* Kvedarnas ozols: dabas piemineklis, kura vecums tiek lēsts ap 600 gadiem.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Kvedarnas Kazimira Jauņusa ģimnāzija (nosaukta šeit dzimušā slavenā valodnieka vārdā), bibliotēka, pasts, kultūras nams un slimnīca. Pilsētiņā ir attīstīta kokapstrādes un pārtikas rūpniecība.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Šilales rajona pašvaldības vietne
Mārtins Šorts

**Mārtins Heiters Šorts** (, dzimis ) ir kanādiešu komiķis, aktieris un scenārists. Savas karjeras laikā saņēmis divas ''Emmy'' balvas, divas Ekrāna aktieru ģildes balvas, kā arī vienu ''Tony'' balvu.

Šorts ir zināms ar dalību televīzijas šovos *[[Second City Television]]* un *[[Saturday Night Live]]*. Šorts ir piedalījies tādās filmās kā *[[Three Amigos]]* (1986), *[[Innerspace]]* (1987), *[[Three Fugitives]]* (1989), "Līgavas tēvs" (1991), "Kapteinis Rons" (*Captain Ron*, 1992), *[[Clifford (filma)|Clifford]]* (1994), "Līgavas tēvs: otrā daļa" (1995), "Marss uzbrūk!" (1996), *[[Jungle 2 Jungle]]* (1997), *[[Mumford]]* (1999), "Santa Klauss 3: glābiņa nosacījums" (*The Santa Clause 3: The Escape Clause*, 2006) un "Iedzimtais netikums" (2014). Ierunājis lomas filmās *[[The Pebble and the Penguin]]* (1995), "Ēģiptes princis" (1998), "Ģeniālais Džimijs Neitrons" (2001), "Bagātību planēta" (2002), "Madagaskara 3" (2012), "Frankenkrancis" (2012) un *[[The Wind Rises]]* (2013).

Kopš 2021. gada Šorts, kopā ar Stīvu Mārtinu un Selīnu Gomesu piedalās seriālā *[[Only Murders in the Building]]*.

## Ārējās saites
Daugavpils rūpnīca “Elektroinstruments”

**Daugavpils rūpnīca “Elektroinstruments”** bija Daugavpils metālapstrādes uzņēmums, kura galvenais birojs atradās Valkas ielā 2. 

## Vēsture
PSRS Celtniecības un ceļu mašīnbūves ministrijai pakļauto Daugavpils rūpnīcu “Elektroinstruments” nodibināja 1949. gadā 19,7 ha lielā zemes gabalā 18. novembra ielā (tolaik Sarkanarmijas ielā) 188 un Valkas ielā 2. Rūpnīcas būvēšanas laikā valdei piešķīra telpas tramvaju depo klubā.
1973. gadā pie rūpnīcas izvietoja vara kaluma Ļeņina cilni uz 5 metrus augsta obeliska.

Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas rūnīcu 1991. ɡada septembrī pārveidoja par firma "DAUer", 1994. ɡadā par akciju sabiedrību "DAUer", kuru likvidēja 2004. ɡadā.

## Atsauces
Miroslavs Koubeks

**Miroslavs Koubeks** (; dzimis  Prāgā) ir čehu futbola treneris un bijušais futbolists. Spēlējis vārtsarga pozīcijā. Trenera karjeras laikā vadījis dažādus Čehijas klubus, 2015. gadā ar Plzeņas "Viktoria" kļuva par Čehijas čempionu. Kopš 2025. gada decembra ir Čehijas futbola izlases galvenais treneris.

## Trenera karjera
Trenera karjeras sākumā Koubeks vadīja vairākus zemāko līgu klubus. 2005.—2006. gada sezonā viņš aizveda *[[SK Kladno]]* komandu līdz Čehijas 2. līgas titulam, nodrošinot kluba atgriešanos augstākajā līgā pirmo reizi kopš 1970. gada. 2008.—2009. gada sezonā viņš vadīja Čāslavas "Zenit" un ieguva otro vietu Čehijas 2. līgā, izcīnot paaugstināšanu uz Čehijas 1. līgu (augstākais līmenis), bet klubs pārdeva augstākās līgas licenci konkurentiem un palika 2. līgā. 2009. gada jūnijā Koubeks pievienojās Ostravas "Baník" un aizveda to līdz trešajai vietai 2009.—2010. gada Čehijas 1. līgā. Tomēr nākamās sezonas sākumā klubs zaudēja septiņās no pirmajām 13 spēlēm, un Koubeks 2010. gada oktobrī tika atlaists.

Koubeks atgriezās Čehijas 1. līgā kā *[[FK Mladá Boleslav]]* galvenais treneris 2011. gada maijā. Viņš aizveda komandu līdz ceturtajai vietai 2011.—2012. gada Čehijas 1. līgā un kvalificējās nākamās sezonas UEFA Eiropas līgai. Tomēr pēc trim zaudējumiem pēc kārtas 2012. gada septembrī viņš atkāpās no amata. 2013. gada septembrī Koubeks tika iecelts par Prāgas "Slavia" galveno treneri, bet šis posms nebija sekmīgs un jau 2014. gada martā viņš tika atlaists.

2014. gada augustā Koubeks kļuva par Plzeņas "Viktoria" galveno treneri un 2015. gada maijā ieguva savu pirmo līgas titulu. Tā paša gada jūlijā viņš kopā ar savu komandu svinēja uzvaru arī Čehijas Superkausa izcīņā. Neskatoties uz panākumiem iepriekšējā sezonā, Plzeņas komanda 2015.—2016. gada sezonas pirmajās četrās līgas spēlēs uzvarēja tikai vienu reizi un izstājās Čempionu līgas kvalifikācijā, līdz ar to 2015. gada augusta vidū pēc abpusējas vienošanās Koubeks amatu atstāja.

2016. gada 30. maijā Koubeks tika iecelts par jauno *[[Bohemians 1905]]* galveno treneri. Tomēr šajā klubā viņš nenostrādāja pilnu sezonu un 2017. gada aprīlī amatu atstāja. No 2021. gada jūnija līdz 2023. gada aprīlim vadīja *[[FC Hradec Králové]]*. 2023. gada jūnijā viņš atgriezās Plzeņā, parakstot viena gada līgumu ar "Viktoria", kas viņu padarīja par vecāko treneri līgā. 2024. gadā tika atzīts par Čehijas gada treneri.

 Koubeks tika apstiprināts par Čehijas izlases galveno treneri.

## Sasniegumi
;*Kladno*
* Čehijas 2. līga: 2005—06

;*Viktoria Plzeň*
* Čehijas 1. līga: 2014—15
* Čehijas Superkauss: 2015

**Individuālie**
* Čehijas gada futbola treneris: 2024

## Atsauces

## Ārējās saites
Jodšiļi

**Jodšiļi** () ir miests Lietuvā, Viļņas apriņķī, Viļņas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas 12 kilometrus uz dienvidiem no Viļņas centra, mežu masīva vidū, abpus Viļņas—Lidas dzelzceļa līnijai.

## Vēsture
Apdzīvotā vieta sāka veidoties 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā kā dzelzceļnieku apmetne, sākotnēji saukta par Resleravu (*Reslerava*). Straujāka attīstība sākās Pirmā pasaules kara laikā, kad vācu armija šeit izbūvēja dzelzceļa atzaru. 

Starpkaru periodā, kad teritorija atradās Polijas sastāvā, Jodšiļi (*Czarny Bór*) kļuva par populāru Viļņas iedzīvotāju vasarnīcu vietu, pateicoties priežu mežiem un veselīgajam gaisam. 2025. gadā Jodšiļiem tika piešķirts miesta statuss.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Jodšiļu Sv. Ladislava baznīca: unikāla koka baznīca, kuras celtniecība sākās 1936. gadā, bet tika pabeigta un iesvētīta tikai 2016. gadā. Tā ir viena no retajām baznīcām reģionā, kas celta tradicionālajā "Zakopanes stilā".
* Sv. Uršulas Leduhovskas nams: vieta, kur Otrā pasaules kara laikā uzturējās un strādāja vēlāk par svēto pasludinātā Uršula Leduhovska.

## Sabiedrība
Jodšiļi ir daudznacionāla apdzīvota vieta ar spēcīgu lietuviešu un poļu kopienu. Miestā darbojas:
* Jodšiļu Sv. Uršulas Leduhovskas ģimnāzija (ar mācībām poļu valodā).
* Jodšiļu Silu ģimnāzija (ar mācībām lietuviešu valodā).
* Bibliotēka, pasts, poliklīnika un kultūras centrs.

Pateicoties labajai dzelzceļa un autotransporta satiksmei, Jodšiļi mūsdienās funkcionē kā Viļņas pavadpilsēta, kuras iedzīvotāji lielākoties strādā galvaspilsētā.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Viļņas rajona pašvaldības vietne
Zujūni

**Zujūni** () ir miests Lietuvā, Viļņas apriņķī, Viļņas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas tieši pie Viļņas pilsētas rietumu robežas, faktiski saplūstot ar tās mikrorajoniem (Pašilaičiem un Justinišķēm).

## Vēsture
Vēsturiski Zujūni bija neliels ciems Viļņas pievārtē. Rakstos tie minēti kopš 19. gadsimta kā daļa no Viļņas guberņas. Padomju gados šeit atradās dārzkopības padomju saimniecības centrs, kas nodrošināja galvaspilsētu ar dārzeņiem un augļiem.

Pēc Lietuvas neatkarības atjaunošanas Zujūni piedzīvoja ievērojamu izaugsmi. Pateicoties tiešajam pilsētas tuvumam, lauksaimniecības zemes tika masveidā pārvērstas par prestižiem privātmāju rajoniem. 2025. gadā Zujūniem tika piešķirts miesta statuss.

## Sabiedrība un tradīcijas
Zujūni ir pazīstami kā viens no galvenajiem "Viļņas verbu" (tradicionālo sauso ziedu pinumu) gatavošanas centriem. Šī tradīcija ir iekļauta Lietuvas nemateriālā kultūras mantojuma sarakstā.

Iedzīvotāju sastāvs ir daudznacionāls — šeit dzīvo lietuvieši, poļi un krievi. Lielākā daļa iedzīvotāju ikdienā strādā Viļņā. Miestā darbojas Zujūnu ģimnāzija (ar mācībām lietuviešu un poļu valodās), bibliotēka un kultūras centrs, pasta nodaļa un vairāki tirdzniecības uzņēmumi.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Viļņas rajona pašvaldības vietne
Babti

**Babti** () ir miests Lietuvā, Kauņas apriņķī, Kauņas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas Nevēžas upes kreisajā krastā, 24 kilometrus uz ziemeļiem no Kauņas, blakus automaģistrālei A1 (Viļņa—Klaipēda).

## Vēsture
Babti rakstos pirmo reizi minēti 1394. gadā Vācu ordeņa hronikās. Vēsturiski miests attīstījās kā nozīmīga osta pie Nevēžas upes un tirdzniecības punkts uz ceļa starp Kauņu un Rīgu. 1792. gadā Polijas karalis un Lietuvas dižkunigaitis Staņislavs Poņatovskis piešķīra Babtiem Magdeburgas tiesības un ģerboni.

19. gadsimtā Babti bija pazīstami kā prāmja pārceltuves vieta pār Nevēžu. Padomju gados pilsētiņa kļuva par nozīmīgu lauksaimniecības zinātnes centru, kas noteica tās tālāko izaugsmi un mūsdienu vaibstus.

## Zinātne un saimniecība
Babti ir plaši pazīstami kā Lietuvas dārzkopības galvaspilsēta. Šeit atrodas Lietuvas Agrāro un mežu zinātņu centra Dārzkopības institūts: vadošā iestāde valstī, kas nodarbojas ar augļkopības un dārzeņkopības pētījumiem, jaunu šķirņu selekciju un agroķīmiju. Apkārtnē atrodas plaši ābeļdārzi un dārzeņu audzētavas.

Pateicoties atrašanās vietai pie "Via Baltica" un maģistrāles A1, miestā ir attīstīta loģistika un transporta pakalpojumi.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Babtu Sv. apustuļu Pētera un Pāvila baznīca: koka baznīca, celta 1853. gadā klasicisma stilā. Baznīcas ansamblī ietilpst arī zvanu tornis.
* Piemineklis lidotājiem Darjusam un Girēnam: uzstādīts par godu leģendārajam lidojumam pāri Atlantijas okeānam.
* Babtu novadpētniecības muzejs: iekārtots vietējā skolā, atspoguļo miesta un Nevēžas krastu vēsturi.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Babtu ģimnāzija, bibliotēka, kultūras nams un pasts. Babti ir nozīmīgs vietējais izglītības un kultūras centrs, kurā regulāri notiek dārzkopībai veltītas izstādes un gadatirgi.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Kauņas rajona pašvaldības vietne
Vidukle

**Vidukle** () ir miests Lietuvā, Kauņas apriņķa Raseiņu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas 14 kilometrus uz rietumiem no Raseiņiem, pie dzelzceļa līnijas Radvilišķi—Paģēģi un netālu no automaģistrāles A1 (Viļņa—Klaipēda).

## Vēsture
Vidukle ir viena no senākajām apdzīvotajām vietām Žemaitijā, rakstos pirmo reizi minēta 1253. gadā Mindauga dāvinājuma aktā Vācu ordenim. Vidukle vēsturiski bijusi nozīmīgs administratīvais centrs — te atradās viens no pirmajiem Žemaitijas trakta (apriņķa) centriem.

1416. gadā Viduklē tika uzcelta viena no pirmajām baznīcām Žemaitijā pēc reģiona kristīšanas. Padomju gados Vidukle attīstījās kā nozīmīgs rūpniecības un transporta mezgls, pateicoties dzelzceļa stacijas tuvumam. 2003. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis. 

## Arhitektūra un apskates objekti
* Vidukles Sv. Krusta atrašanas baznīca: celta 1806. gadā koka arhitektūras stila formās. Baznīcas ansamblī ietilpst arī zvanu tornis un akmens mūra žogs.
* Vidukles dzelzceļa stacija: atrodas dažus kilometrus no miesta centra (Vidukles dzelzceļa stacijas ciemā), arhitektoniski nozīmīgs 20. gadsimta sākuma dzelzceļa infrastruktūras objekts.
* Kulinārais mantojums: miests ir plaši pazīstams Lietuvā ar saviem unikālajiem "Vidukles koldūniem" (*Viduklės koldūnai*), kuru gatavošanas tradīcijas tiek koptas jau vairāk nekā gadsimtu.

## Sabiedrība un saimniecība
Miestā darbojas Vidukles Simona Staneviča ģimnāzija, bibliotēka, pasts un kultūras nams. Saimnieciski miests ir cieši saistīts ar lauksaimniecību un kokapstrādi. Izdevīgā atrašanās vieta pie galvenās automaģistrāles un dzelzceļa veicina loģistikas un transporta uzņēmumu darbību seņūnijas teritorijā.

Vidukles apkārtnē dzimis slavenais lietuviešu rakstnieks un apgaismotājs Simons Stanevičs (*Simonas Stanevičius*), kura vārdā nosaukta vietējā ģimnāzija.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Raseiņu rajona pašvaldības vietne
Leipaliņģe

**Leipaliņģe** () ir miests Lietuvā, Alītas apriņķa Druskininku pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas 12 kilometrus uz ziemeļrietumiem no Druskininkiem, Seiras upītes krastā, mežu un ezeru ieskautā apvidū.

## Vēsture
Leipaliņģes muiža rakstos pirmo reizi minēta 1503. gadā. Miesta nosaukums cēlies no jātvingu valodas vārda *leipa* — ‘liepa’. Vēsturiski miests piederējis vairākām ietekmīgām muižnieku dzimtām, tostarp Sapjehiem un vēlāk Masaļskiem un Plāteriem.

19. gadsimtā Leipalinģe kļuva par nozīmīgu vietējo tirdzniecības un amatniecības centru. Otrā pasaules kara laikā miests smagi cieta, un lielākā daļa tā ebreju iedzīvotāju tika iznīcināti. Padomju gados Leipalinģe attīstījās kā  V. Ļeņina kolhoza centrs, šeit atradās meliorācijas būvniecības pārvalde, Kauņas "Baltija" biedrības šūšanas darbnīca. 2003. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Leipaliņģes muižas ansamblis: klasicisma stila muižas pils celta 19. gadsimta sākumā. Mūsdienās tajā atrodas skola, bibliotēka un novadpētniecības muzejs. Muižu ieskauj vēsturisks parks ar retām koku sugām.
* Leipaliņģes Vissvētākās Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas baznīca: celta 1806.–1826. gadā klasicisma stilā pēc arhitekta K. Podčašinska projekta. Baznīcas pazemes kriptā apglabāti muižas īpašnieku dzimtas pārstāvji.
* Novadpētniecības muzejs: dibināts 1957. gadā, tas ir viens no vecākajiem un bagātākajiem skolu muzejiem Lietuvā, atspoguļojot reģiona vēsturi un tradīcijas.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Leipaliņģes proģimnāzija, bērnudārzs, kultūras nams un pasts. Pateicoties gleznainajai apkārtnei un tuvumam Druskininku kūrortam, Leipaliņģe kļūst par arvien populārāku tūrisma galamērķi un dzīvesvietu. Apkārtnē atrodas vairāki ezeri (tostarp Seirijis un Aviris), kas piedāvā plašas atpūtas iespējas.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Druskininku pašvaldības vietne
Mickūni

**Mickūni** () ir miests Lietuvā, Viļņas apriņķa Viļņas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas 14 kilometrus uz austrumiem no Viļņas, Viļņas upes krastā, pie dzelzceļa līnijas Viļņa—Daugavpils.

## Vēsture
Mickūni rakstos pirmo reizi minēti 15. gadsimtā kā privāta muiža. 18. gadsimtā muiža piederēja Viļņas universitātei, un šeit atradās tās rektora vasaras rezidence. 1826. gadā miestā tika uzcelta mūsdienās redzamā mūra baznīca.

Miesta attīstību 19. gadsimta vidū veicināja Pēterburgas—Varšavas dzelzceļa izbūve, kas gāja caur Mickūniem, padarot tos par nozīmīgu transporta mezglu. 2013. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis, kurā attēlota sakta un ozola lapa, simbolizējot reģiona vēsturi un dabas bagātību.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Mickūnu Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas baznīca: celta no 1824. līdz 1826. gadam klasicisma stilā pēc arhitekta K. Podčašinska projekta. Padomju okupācijas laikā baznīca tika slēgta un izmantota kā noliktava, bet 1989. gadā atdota ticīgajiem.
* Mickūnu dzelzceļa stacija: vēsturiski nozīmīgs infrastruktūras objekts, kas saglabājis 19. gadsimta beigu apbūves elementus.

## Sabiedrība
Mickūni ir daudznacionāla apdzīvota vieta ar lielu poļu kopienu. Miestā darbojas Mickūnu ģimnāzija, kurā mācības notiek lietuviešu, poļu un krievu valodās, kā arī bērnudārzs un bibliotēka. 

Pateicoties labajai satiksmei ar Viļņu, miests mūsdienās attīstās par galvaspilsētas dzīvojamo zonu. Lielākā daļa iedzīvotāju strādā pakalpojumu un rūpniecības sektorā Viļņas aglomerācijā.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Viļņas rajona pašvaldības vietne
Kreķenava

**Kreķenava** () ir miests Lietuvā, Panevēžas apriņķa Panevēžas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas Nevēžas upes abos krastos, 27 kilometrus uz dienvidrietumiem no Panevēžas.

## Vēsture
Kreķenava rakstos pirmo reizi minēti 1409. gadā. 15. gadsimta vidū šeit tika uzcelta pirmā baznīca un izveidota muiža. Miests vēsturiski attīstījās kā nozīmīgs tirdzniecības un reliģiskais centrs Viduslietuvā. 

19. gadsimtā Kreķenava bija pazīstama ar saviem gadatirgiem. Pēc Otrā pasaules kara miests kļuva par kolhoza centru. 2006. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis, kurā attēlota dievmāte, godinot vietējo reliģisko tradīciju.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Kreķenavas Vissvētākās Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas mazā bazilika: iespaidīga neogotikas stila divtorņu mūra baznīca, celta no 1896. līdz 1902. gadam. 2011. gadā pāvests Benedikts XVI tai piešķīra mazās bazilikas (*Basilica Minor*) statusu. Baznīcā atrodas brīnumdarītāja Jaunavas Marijas glezna.
* Kreķenavas reģionālais parks: miests atrodas parka teritorijā. Parka apmeklētāju centrā pieejama informācija par Nevēžas senlejas dabu un kultūras mantojumu.
* Skatu tornis: netālu no miesta atrodas 30 metrus augsts tērauda skatu tornis, no kura paveras skats uz Nevēžas upes lokiem.
* Gaisa tilti pār Nevēžu: vairāki iekārtie gājēju tilti, kas savieno abus upes krastus un ir iecienīti tūristu vidū.

## Sabiedrība un saimniecība
Miestā darbojas Kreķenavas Mīkola Atanaiča ģimnāzija, bibliotēka, pasts un kultūras centrs. Kreķenava ir valsts mērogā pazīstama ar gaļas pārstrādes uzņēmumu *Krekenavos agrofirma*, kas ir viens no lielākajiem nozares uzņēmumiem Lietuvā (lai gan pati rūpnīca atrodas netālu esošajos Mantvilišķos).

Kreķenavā vairākus gadus dzīvoja un strādāja dzejnieks un priesteris Maironis, kurš šeit sarakstījis daudzus savus darbus.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Panevēžas rajona pašvaldības vietne
Connecta IoT

***Connecta IoT*** ir globāla sakaru pavadoņu sistēma, kas paredzēta lietu interneta (*IoT*) sakaru nodrošināšanai. To pārvalda un attīsta Turcijas uzņēmums *[[Plan-S]]*. Pavadoņu sakaru komerciālos pakalpojumus piedāvā tā meitasuzņēmums *Connecta İletişim A.Ş.* Orbitālajā grupējumā plānoti 200 pavadoņi. 

Kosmiskos aparātus izgatavo uzņēmums *Plan-S* uz *[[CubeSat]]* 6U formas platformas bāzes.
Zemes stacijas izvietotas Ankarā, Erzurumā un Zviedrijā.

## Palaistie pavadoņi

## Atsauces

## Ārējās saites

* Connecta İletişim A.Ş.
* Connecta Plan-S
* Connecta-IoT 1, ..., 16 Gunter's Space Page
* Connecta IoT Spacecraft Nanosats Database
Lukši

**Lukši** () ir miests Lietuvā, Marijampoles apriņķa Šaķu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas Siesartes upes krastā, 8 kilometrus uz austrumiem no Šaķiem.

## Vēsture
Lukši rakstos pirmo reizi minēti 1533. gadā. Miesta attīstība vēsturiski bijusi cieši saistīta ar blakus esošo Zīpļu (*Zypliai*) muižu. 19. gadsimta sākumā muiža piederēja kņazam Juzefam Poņatovskim, bet vēlāk muižniekiem Bartkovskiem un Kučinskiem.

Padomju periodā Lukši bija paraugkolhoza *Lenino kelias* (Ļeņina ceļš) centrs. Pateicoties saimniecības vadītāja Alvīda Geruļaiša iniciatīvai, kolhoza laikā tika uzsākta nolaistās Zīpļu muižas atjaunošana un parka labiekārtošana, pārvēršot miestu par nozīmīgu kultūras centru. 1997. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Zīpļu muižas ansamblis: viena no vislabāk saglabātajām un aktīvākajām muižām Lietuvā. Muižas pilī, staļļos un citās ēkās mūsdienās darbojas amatnieku darbnīcas, mākslas galerijas un restorāns. Muižu ieskauj plašs parks.
* Lukšu Sv. Jāņa Kristītāja baznīca: celta 1877. gadā neogotikas stilā pēc arhitekta Leopolda Markoni projekta. Tā ir sarkano ķieģeļu mūra celtne ar vienu augstu torni.
* Siesartes parks: miesta centrā esošā upes ieleja ir labiekārtota ar skulptūrām un atpūtas vietām.
* Lukšu vidusskolas muzejs: veltīts novada vēsturei un šeit dzimušajam tēlniekam Vincam Grībam.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Lukšu Vinca Grības ģimnāzija, bibliotēka, pasts un kultūras centrs. Lukši ir pazīstami ar savu aktīvo mākslas dzīvi — šeit regulāri notiek tēlnieku plenēri un klasiskās mūzikas festivāli Zīpļu muižā. Saimnieciski miests joprojām ir cieši saistīts ar lauksaimniecību un mēbeļu ražošanu.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Šaķu rajona pašvaldības vietne
Kulautuva

**Kulautuva** () ir miests Lietuvā, Kauņas apriņķa Kauņas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas Nemunas labajā krastā, 20 kilometrus uz rietumiem no Kauņas. Miestam ir kūrortteritorijas statuss.

## Vēsture
Kulautuva rakstos pirmo reizi minēta 1364. gadā Vācu ordeņa hronikās kā *Colautadorp*. Tomēr miesta uzplaukums sākās starpkaru periodā (1918–1940), kad Kulautuva kļuva par vienu no populārākajiem Lietuvas kūrortiem. 1933. gadā tai oficiāli piešķīra vasarnīcu vietas un kūrorta statusu.

Padomju gados šeit darbojās vairākas sanatorijas, tostarp bērnu tuberkulozes sanatorija. Pēc neatkarības atjaunošanas miests ir atguvis savu prestižo statusu kā mierīga atpūtas un rehabilitācijas vieta priežu mežu ielokā. 2001. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis. 2003. gada 25. februārī ar valdības lēmumu Kulautuvai tika piešķirts pilsētas statuss (līdz tam laikam tā oficiāli bija pilsētciemats).

## Kūrorts un dabas objekti
Kulautuva ir pazīstama ar savu labvēlīgo mikroklimatu, ko rada apkārtējie priežu meži un Nemunas tuvums.
* Minerālūdens avoti: miestā atrodas minerālūdens urbumi, ko izmanto ārstnieciskos nolūkos.
* Akāciju aleja: miesta galvenā iela un simbols, kurā katru gadu notiek populārais dziesminieku festivāls *Akacijų alėja*.
* Dievu kalns: skulptūru parks priežu mežā ar koka tēliem no lietuviešu mitoloģijas un pasakām.
* Velosipēdu celiņi un takas: attīstīta infrastruktūra pārgājieniem un riteņbraukšanai, kas savieno Kulautuvu ar Kačerģini un citām piepilsētas atpūtas vietām.

## Arhitektūra
Miestam raksturīga 20. gadsimta 30. gadu kūrorta arhitektūra — koka vasarnīcas ar dekoratīviem elementiem. Kulautuvas Vissvētākās Jaunavas Marijas vārda baznīca ir mūsdienīga mūra baznīca, kas uzcelta 2021. gadā iepriekšējās, 2012. gadā nodegušās koka baznīcas vietā.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Kulautuvas pamatskola, bibliotēka, pasts un rehabilitācijas slimnīca. Kulautuva ir iecienīta dzīvesvieta Kauņas iedzīvotājiem, kuri vēlas dzīvot zaļā vidē netālu no pilsētas. Vasaras sezonā šeit darbojas arī prāmis pāri Nemunai uz Zapīšķes miestu.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Kauņas rajona pašvaldības vietne