open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
20. ieroču SS grenadieru divīzija (igauņu Nr. 1)

**20. ieroču SS grenadieru divīzija (igauņu Nr. 1)** () bija igauņu militārs formējums Otrā pasaules kara laikā, kas tika izveidots 1944. gada 25. maijā. Divīzija cīnījās ar Sarkano armiju austrumu frontē un kapitulēja 1945. gada maijā, padodoties Sabiedrotajiem.
## Kaujas darbības vēsture
### Narvas kauja (1944)

1944. gada 8. februārī divīzija tika pievienota SS-Obergrupenfīrera un *[[Waffen-SS]]* ģenerāļa Fēliksam Šteinera III SS tanku korpusam, kas toreiz aizstāvēja Narvas placdarmu. Divīzijai bija jāaizstāj 9. un 10. ''Luftwaffe'' lauka divīzijas paliekas, kurām bija grūti noturēt līniju pret padomju placdarmu uz ziemeļiem no Narvas pilsētas. Ierodoties frontē 20. februārī, divīzija saņēma pavēli likvidēt padomju placdarmu. Deviņās smagas cīņas dienās divīzija atgrūda padomju spēkus pāri upei un atjaunoja aizsardzības līniju. Divīzija palika izvietota Zīverti un Auveres sektoros, iesaistoties smagās kaujās.

Aprīlī 658. un 659. igauņu bataljoni tika pārcelti uz *[[Waffen-SS]]*, lai tie kļūtu par II. un attiecīgi jaunizveidotā 47. SS brīvprātīgo grenadieru pulka I. bataljonu. 658. igauņu bataljona komandieris majors Alfons Rebane februārī bija apbalvots ar Dzelzs krusta Bruņinieka krustu un nelabprāt pārcēlās uz divīziju. Rebane komandēja 47. SS brīvprātīgo grenadieru pulku, bija arī Augsbergera komandiera vietnieks.

26. maijā divīzija tika pārdēvēta par 20. ieroču SS grenadieru divīzija (igauņu Nr. 1) ().

Maijā divīzija vēl bija 5000 vīru, tāpēc tā tika izvilkta no frontes līnijas un pārveidota ar nesen atgriezto Narvas bataljonu, kas tika iekļauts divīzijā kā izlūkošanas bataljons. Līdz tam laikam jau plnā spārā norisinājās aktīva igauņu vīriešu iesaukšana Vācijas bruņotajos spēkos. Līdz 1944. gada pavasarim aptuveni 32 000 vīru tika iesaukti vācu spēkos, un 20. Waffen grenadieru divīzijā bija aptuveni 15 000 vīru.

## Komandieri un slaveni veterāni
### Slaveni veterāni
*Rūdolfs Bruss, igaunis 43. SS brīvprātīgo Divīzijas 2. bataljona komandieris, vēlāk 46tās SS brīvprātīgo Grenadieru divīzijas komandieris
*Pauls Maitla, igauņu virsnieks un  Dzelzs krusta Bruņinieka krusta kavalieris
*Alfons Rebane, igauņu virsnieks un Dzelzs krusta Bruņinieka krusta kavalieris
*Haralds Rīpalu, igauņu virsnieks un Dzelzs krusta Bruņinieka krusta kavalieris
*Oskars Rūts, igauņu virsnieks, kapteinis. Apbalvots ar Armijas goda saraksta sprādzi.
*Harald Nugiseks, igauņu virsnieks un  Dzelzs krusta Bruņinieka krusta kavalieris
*Kalju Lepiks, igauņu dzejnieks
*Kaljo Kīsks, igauņu kino režisors
*Frīdrihs Kurgs, igauņu 2. Bataljona 46. Divīzijas komandieris
*Johannes Soodla, igauņu *Brigadeführer*
*Arveds Vīrlaids (formerly in Finnish Regiment 200), igauņu rakstnieks
## Atsauces

## Ārējās saites
* 20. Eesti Relvagrenaderide Diviisi endiste võitlejate avaldus 
* Eesti leegion 
* Eestlased saksa sõjaväes 
* Leegionist diviisini 
* Veterani mälestus 

## Skatīt arī
* 15. ieroču SS grenadieru divīzija (latviešu Nr. 1)
* 19. ieroču SS grenadieru divīzija (latviešu Nr. 2)
Alfabēts

thumb|200px|Feniķiešu alfabēts
**Alfabēts** ir pilnīgs standartizēts burtu vai rakstu zīmju komplekts, kas katra aptuveni apzīmē kādas runātas valodas fonēmu. Lielākajai daļai pasaules valodu tiek lietots latīņu raksts, kas balstās uz latīņu alfabētu.

Vārds "alfabēts" ir radies no grieķu alfabēta pirmajiem burtiem — alfa un bēta.

Kā lielāko daļu visu izgudrojumu pasaulē, arī alfabētu izgudrot piespieda prakse, dzīves nepieciešamība. Par nozīmīgāko faktoru alfabēta izgudrošanā uzskatāma tirdzniecības attīstība Vidusjūrā. Par to liecina vietas, kur atrasti pirmie rakstītu tekstu piemēri un to saturs.

Viena no nozīmīgākajām Vidusjūras austrumu piekrastes ostām bija Ugarita (*Ras Shamra*) — mūsdienu Sīrijas teritorijā. Tās tirdzniecības apgrozījums (osta specializējās ieroču un dažādu metāla izstrādājumu ražošanā un tirdzniecībā) strauji auga un pārvaldīt tirdzniecības operācijas kļuva arvien grūtāk. Tādēļ tirdzniecības starpnieki ap 1700.—1500.g. p.m.ē. izgudroja zīmju sistēmu, ar kuras palīdzību veikt pierakstus par tirdzniecības darījumiem.

Tiesa, rakstītu tekstu piemēri bija zināmi arī pirms Ugaritas izgudrojuma. Taču šinī gadījumā pirmo reizi tika izstrādāta unificēta zīmju sistēma, ar kuras palīdzību varēja tikt sagatavoti teksti ar dažādu saturu. Neatkarīgi no teksta satura, zīmju sistēma, ar kuras palīdzību teksts ticis sagatavots, vienmēr bija viena un tā pati. Ugaritas teksti, kas tika pierakstīti ar pašu izgudroto sistēmu, bija vietējā semītu valodā, tādēļ to nereti dēvē par ziemeļsemītu sistēmu.

Alfabēta izgudrošana bija milzīgs solis uz priekšu, salīdzinājumā ar pastāvošajām runas tekstu pierakstīšanas sistēmām, piemēram, ēģiptiešu hieroglifiem. Ugaritas sistēma ļāva ievērojami samazināt runas pierakstīšanai nepieciešamo daudzumu — mazāk par 30 zīmēm.

Savukārt, tālāk uz dienvidiem — Feniķijā un Palestīnā — ziemeļsemītu alfabēts tika pilnveidots, sākot to pierakstīt lineārā sistēmā, citiem vārdiem, pa rindiņām. Tas ļāva atteikties no agrāk lietotajiem hieroglifiem un ķīļu zīmēm, ko bija izgudrojuši, kā uzskata vairums pētnieku, vēl šumeri pirms kādiem 5000 gadiem.

## Latviešu alfabēts

Latviešu alfabēts ir latīņu alfabēta paveids. Tā pamati izveidoti 1908.—1911. gadā Kārļa Mīlenbaha un Jāņa Endzelīna vadībā, aizstājot vecās ortogrāfijas (gotisko) fraktūru ar jaunās ortogrāfijas antīkvu un izskaužot šņāceņu un garo patskaņu apzīmējumos burtkopas (čupu burtus).

Latviešu alfabētā ir 33 burti.

## Ārējās saites

* Alfabētu saraksts un transliterācijas
Džouls

**Džouls** (simbols **J**, arī saukts par **ņūtonmetru** vai **vatsekundi**) ir darba, enerģijas un siltuma daudzuma mērvienība SI. Tā ir šādi nosaukta par godu angļu fiziķim Džeimsam Preskotam Džoulam.

1 džouls ir darbs, ko 1 ņūtonu liels spēks veic 1 metru garā ceļa posmā.

1J=1N \cdot 1m

## Ārējās saites
Msvati III

**Msvati III** (sisvati: **Mswati III**, īstais vārds **Makhosetive**, dzimis 1968. gada 19. aprīlī) ir Svatini karalis kopš 1986. gada 25. aprīļa. Ārpus savas valsts robežām pazīstams ar seksa aizliegumu, kura nolūks bija AIDS izplatības ierobežošana. 2001. gada 9. septembrī Msvati III ieviesa tradicionālu šķīstības rituālu, kura laikā sievietes nedrīkst nodarboties ar seksu, bet meitenēm līdz 18 gadu vecumam tiek aizliegts jebkāds kontakts ar vīriešiem. Pats valdnieks pārkāpa noteikumus, apprecot 17 gadīgu meiteni, un samaksāja par to tradicionālo sodu — vienu govi. 2005. gada 19. augustā šo aizliegumu atcēla, kas no sieviešu puses tika vētraini nosvinēts, tūkstošiem puskailām svatinietēm izejot gājienā.

## Ārējās saites
Mīnu meklētājs

**Mīnu meklētājs** var būt:
* kuģis mīnu meklēšanai;
* mīnu meklēšanai paredzēts metālmeklētājs.
M-03 "Namejs"

thumb|right|340px|Latvijas Jūras spēku mīnu meklētājs M-03 "Namejs"
**M-03 ''Namejs*** bija Latvijas [[Jūras spēki|Jūras spēku]] [[Mīnu kuģu eskadra]]s [[Lindau klases mīnu meklētāji|Lindau]] (tips 331) klases [[mīnu meklētājs (kuģis)|mīnu meklētājs]].

== Vēsture ==
Kuģis būvēts 1959. gadā [[Brēmene]]s kuģubūvētavā *Burmester Werft* Vācijā ar nosaukumu M-1087 "*Völklingen''".  1999. gadā to nodeva Latvijas Jūras spēkiem, pārdēvējot par M-03 "Namejs". Līdz 2007. gadam to izmantoja mīnu meklēšanai Baltijas jūrā, un tas bija pirmais Latvijas kara kuģis, kas šķērsoja Ziemeļu polāro loku.
2009. gada 8. aprīlī, pēc citu kara kuģu iegādes, kuģi nodeva Liepājas Jūrniecības koledžai, kas to izmantoja mācību mērķiem. 

2025. gadā kuģi nolēma nodot Liepājas muzejam, lai uz tā varētu izveidot Latvijas Jūras spēku un kara flotes vēstures ekspozīciju.

## Atsauces
Kadmijs

**Kadmijs** ir ķīmiskais elements ar simbolu **Cd** un atomskaitli 48. Kadmijs ir samērā mīksts, toksisks metāls. Savienojumos kadmijam parasti ir oksidēšanas pakāpe +2.

## Vēsture
Kadmiju 1817. gadā atklāja vācu ķīmiķi Frīdrihs Štromeiers un Karls Samuels Leberehts Hermans (*Karl Samuel Leberecht Hermann*), eksperimentējot ar cinka savienojumiem un konstatējot, ka baltajam cinka oksīdam parādījusies dzeltena nokrāsa.

Elementa nosaukums ir radies no nosaukuma kalamīns (), kas ir pārveidojies grieķu nosaukums *cadmia (καδμία)*, kā senatnē dēvēja visas cinka rūdas. Šis nosaukums savukārt cēlies no sengrieķu mitoloģijas varoņa Kadma (Tēbu dibinātāja) vārda. Tiek uzskatīts, ka kalamīns ir vai nu cinka karbonāts (smitsonīts), vai cinka silikāts (hemimorfīts); šie minerāli kā piemaisījumu var saturēt kadmiju.

## Atrašanās dabā
Kadmija saturs Zemes garozā vidēji ir aptuveni 130 mg uz tonnu. Kadmijs ir atrodams tādos minerālos kā grinokītā (CdS), otavītā (CdCO3), monteponītā (CdO), kadmoselītā (CdSe) un ksantohroīdā (CdS(H2O)х). Kadmijs ir atrodams arī cinku, svinu un varu saturošos minerālos, toties tajos tā koncentrācija ir stipri mazāka.

Dabā nav sastopamas kadmija rūdas. Kadmijs galvenokārt ir sastopams kā piemaisījums cinka rūdām.

### Izotopi
Dabā ir sastopami trīs stabili kadmija izotopi un pieci radioaktīvi izotopi. Visizplatītākais ir radioaktīvais kadmijs-114 (28,73% no kopējā kadmija daudzuma), kura pussabrukšanas periods ir >2,1 gadi. Nākamie trīs izplatītākie ir visi stabilie izotopi: kadmijs-112 (24,13%), kadmijs-111 (12,80%) un kadmijs-110 (12,49%). Visretāk sastopami ir radioaktīvie izotopi kadmijs-113 (12,22%), kadmijs-116 (7,49%), kadmijs-106 (1,25%) un kadmijs-108 (0,89%).

Kopumā ir sintezēti izotopi, kuru atommasa ir no 95 līdz 133.

### Bioloģiskā nozīme
Kadmijs aizstāj cinku daudzās organisma dabiskajās reakcijās, tāpēc tās vairs nevar norisināties pareizi. Turklāt šis bīstamais ķīmiskais elements uzkrājas nierēs.

## Izmantošana
Kadmija sulfīdu CdS dažreiz lieto par dzelteno pigmentu. Lielāko daļu pasaulē saražotā kadmija izmanto atkārtoti uzlādējamo niķeļa-kadmija bateriju (akumulatoru) izgatavošanā. Šo ķīmisko elementu arvien vairāk lieto saules bateriju ražošanā. Savienojumā ar telūru kadmijs spēj daudz efektīvāk nekā tradicionālais silīcijs pārvērst saules enerģiju elektrībā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Impērija (bioloģija)

thumb|385x385px|Dzīvnieku bioloģiskā klasifikācija. Katra no šīm iedaļām veido taksonu
**Impērija**, arī **domēns** un **virsvalsts**, taksonomijā ir augstākais dzīvo organismu taksons sistēmā, ko 1990. gadā izstrādāja amerikāņu mikrobiologs Karls Vozs.

Atkarībā no taksonomiskās sistēmas, organismi var tikt klasificēti trīs impērijās, t.i., arhejos*,* baktērijās un eikariotos, vai divās — prokariotos, kas ietver baktērijas un arhejus, un eikariotos.

## Skatīt arī
* Organismu klasifikācija

## Ārējās saites
* Valstis, domēni un impērijas 

## Atsauces
Mīnu traleris

**Mīnu traleris** ir karakuģis, kas paredzēts ienaidnieka izvietoto jūras mīnu meklēšanai un iznīcināšanai. Atšķirībā no mīnu meklētājiem, kas ir speciāli aprīkoti sarežģītu atsevišķu mīnu atklāšanai un iznīcināšanai, mīnu tralerus parasti lieto, lai attīrītu lielākus apgabalus no relatīvi vienkāršākas uzbūves mīnu laukiem.

Latvijas Jūras spēku bruņojumā šobrīd ir divi "Kondor" klases mīnu traleri - M-01 "Viesturs" un M-02 "Imanta".

## Ārējās saites
Mīnu meklētājs (kuģis)

[thumb|right|340px|Latvijas Jūra spēku mīnu meklētājs [M-03 "Namejs"]]

**Mīnu meklētājs** ir karakuģis, kas paredzēts ienaidnieka izvietoto jūras mīnu meklēšanai un iznīcināšanai. Atšķirībā no mīnu traleriem, kas paredzēti noteiktu apgabalu attīrīšanai no vienkāršāku mīnu laukiem, mīnu meklētāji ir piemērotāki atsevišķu, daudz sarežģītākas konstrukcijas mīnu atklāšanai un neitralizēšanai.

Latvijas Jūras spēku bruņojumā šobrīd ir pieci mīnu meklētāji ("Alkmaar" klases mīnu meklētāji): M-04 "Imanta", M-05 "Viesturs", M-06 "Tālivaldis", M-07 "Visvaldis", M-08 "Rūsiņš".

2005. gada augustā tika noslēgts līgums starp Latvijas un Nīderlandes Aizsardzības ministrijām, kas paredzēja piecu "Alkmaar" klases mīnu meklētāju iegādi par 57 miljoniem eiro.

M-03 "Namejs" 2009. gada 8. aprīlī tika nodots Liepājas Jūrniecības koledžai.

## Ārējās saites
Patruļkuģis

**Patruļkuģis** ir neliels karakuģis, kas tiek izmantots krasta apsardzes mērķiem. Tas var būt valsts kara flotes, krasta apsardzes vai pat policijas spēku sastāvā. Tos izmanto robežapsardzības mērķiem, lai cīnītos pret nelegālajiem imigrantiem, kontrabandu, u.c. Tāpat tos mēdz izmantot glābšanas operācijās.

Patruļkuģi parasti ir aptuveni 30 metru gari un to bruņojumā parasti ir viens lielgabals, kas var tikt papildināts ar vairākiem ložmetējiem. Parasti tos darbina dīzeļmotors, lai gan ir arī patruļkuģi, kurus darbina gāzes turbīnas.

Latvijas Jūras spēku Patruļkuģu eskadras sastāvā ir četri patruļkuģi.
Latvijas Gaisa spēki

**Gaisa spēki** ir Nacionālo bruņoto spēku struktūrvienība, kas nodrošina valsts gaisa telpas kontroli un aizsardzību; nodrošina vienību kaujas un mobilizācijas gatavību; piedalās avārijas, ugunsdzēsības un glābšanas darbos un ārkārtējo situāciju izraisīto seku likvidēšanā, kā arī cilvēku un citu objektu meklēšanas un glābšanas darbos; veic gaisa transporta uzdevumus un sagatavo personālsastāvu dalībai starptautiskajās operācijās.
Latvijas Gaisa spēki pirmoreiz tika nodibināti 1919. gada 7. jūnijā kā Latvijas armijas **Aviācijas grupa**, vēlāk Latvijas Aviācijas pulks, kas darbojās līdz Latvijas okupācijai 1940. gadā. Gaisa spēku atjaunošanas pavēli Latvijas Republikas Aizsardzības ministrs parakstīja 1992. gada 17. jūnijā.

## Vēsture

thumb|200px|VEF J-12.
thumb|200px|Somijā ražotā Latvijas armijas Aviācijas grupas lidmašīna ''I.V.L. A.22 Hansa''.
thumb|200px|Gloster Gladiator iznīcinātājs

### 1919 - 1940

1919. gada 7. jūnijā virsleitnanta Alfrēda Valeikas vadībā tika dibināta Latvijas armijas Aviācijas grupa, ko oktobrī pārdēvēja par Aviācijas parku. 1926. gadā to pārveidoja par Aviācijas pulku, kura komandieris bija Jezups Baško. Tā devīze - "Visu par Latviju!". Vēlāk par pulka komandieri kļuva Rūdolfs Kandis. Pēc Latvijas okupācijas Aviācijas pulku oficiāli likvidēja 1940. gada 25. decembrī.

* Lidmašīnas *

## Mūsdienās

Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas un Nacionālo bruņoto spēku (NBS) izveidošanas 1992. gada 24. februārī bruņoto spēku štābā izveidoja gaisa un gaisa vadības pārvaldi, kas 1992. gada 17. jūnijā pārveidoja par Gaisa spēkiem (GS). Pirmais GS komandieris bija pulkvedis Kārlis Kīns, kurš traģiski gāja bojā 1997. gadā autoavārijā.  No 1997. līdz 2001. gadam komandieris bija pulkvežleitnants Ojārs Ivanovs, no 2001. līdz 2003. gadam - pulkvedis Vitālijs Viesiņš, no 2003. līdz 2006. gadam - brigādes ģenerālis Juris Maklakovs (vēlāk Stratēģisko bruņoto spēku komandieris), kopš 2006. gada GS komandē pulkvežleitnants Aleksandrs Stepanovs utt.

Latvijas GS galvenie uzdevumi ir:

* Valsts gaisa telpas kontrole un pretgaisa aizsardzība;
* Vienību kaujas un mobilizācijas gatavības nodrošināšana;
* Meklēšanas un glābšanas operācijas, dalība ārkārtas reaģēšanas operācijās;
* Gaisa militārā transporta nodrošināšana;
* Personāla apmācība dalībai starptautiskās operācijās.

### Latvijas Gaisa spēku struktūra
Latvijas gaisa spēki sastāv no Gaisa spēku štāba, Pretgaisa aizsardzības diviziona, Gaisa telpas novērošanas eskadriļas, Aviācijas eskadriļas, Sakaru un lidojumu nodrošinājuma eskadriļas, un Mācību centra.

#### Lidaparāti

## Skatīt arī
* Aviācija Latvijā

## Ārējās saites
* Latvijas Nacionālo Bruņoto Gaisa spēku oficiālā tīmekļa vietne
* Vienotā rekrutēšanas platforma "klustikaravirs.lv"

## Atsauces
Roalds Amundsens

**Roalds Engelbregts Gravnings Amundsens** (, izrunā: ; dzimis , miris, iespējams ) bija norvēģu polārpētnieks, kas pasaules ievērību ir guvis kā pirmais, kas sasniedza Dienvidpolu, pirmais, kas veicis Ziemeļrietumu jūrasceļu starp Atlantijas okeānu un Kluso okeānu, un kā viens no pirmajiem, kas ar lidaparātu pārlidoja pāri Arktikai. Viņš ir viens no visu laiku ievērojamākiem polārpētniekiem.

## Biogrāfija
Roalds Amundsens ir dzimis  Norvēģijas pilsētiņā Borgē netālu no Oslo. Viņš īslaicīgi studēja medicīnu, bet tad aizrāvās ar kuģniecību.

1897. gadā, 25 gadu vecumā, viņš kā pirmais kapteiņa palīgs piedalījās beļģu ekspedīcijā ar kuģi *[[RV Belgica|Belgica]]* uz Antarktīdu, kad tur valdīja ziema. Tā bija pirmā šāda veida ekspedīcija vēsturē. Laikā no 1903. līdz 1906. gadam viņš vadīja ekspedīciju ar kuģi *[[Gjøa]]*, kas kļuva par pirmo, kura veica Ziemeļrietumu jūrasceļu starp Atlantijas okeānu un Kluso okeānu.

1909. gadā viņš sāka plānot ekspedīciju uz Dienvidpolu. Ekspedīcija notika laikā no 1910. līdz 1912. gadam, kļūstot par pirmo, kas sasniegusi Dienvidpolu. R. Amundsena kuģis *[[Fram]]* Antarktīdas piekrasti sasniedza 1911. gada janvārī un, sacenšoties ar britu Robertu Skotu, ekspedīcijas dalībnieki sasniedza Dienvidpolu 14. decembrī, apsteidzot R. Skotu par 35 dienām.

1918. gadā ar kuģi *Maud* R. Amundsens kuģoja Ziemeļaustrumu jūrasceļu Eirāzijas ziemeļos.

R. Amundsens bija arī pirmais cilvēks, kas sasniedza abus zemes ģeogrāfiskos polus — gan Dienvidpolu, gan Ziemeļpolu. 1926. gadā kopā ar Umberto Nobili un Linkolnu Elsvērtu viņš pārlidoja pāri Ziemeļpolam ar dirižabli *Norge.*

R. Amundsens 1928. gadā ar savu hidroplānu *Latham 47* devās Barenca jūrā meklēt Umberto Nobiles vadīto gaisa kuģi *Italia*, kas bija iekļuvis vētrā un avarējis, bet tas viņam neizdevās, un pats R. Amundsens pazuda bez pēdām. Viņa mirstīgās atliekas nav atrastas.

## Piezīmes un atsauces

## Ārējās saites
Štutgarte

**Štutgarte** (, švābu: *Schduagert*) ir pilsēta Vācijas dienvidos, Bādenes-Virtembergas federālās zemes galvaspilsēta.

Filosofa Georga Hēgeļa, rakstnieka Vilhelma Haufa un Vācijas bijušā prezidenta Riharda fon Veiczekera dzimtā pilsēta.

Pilsēta, kurā 1885. gadā Gotlībs Daimlers radīja pasaules pirmo automašīnu. Arī mūsdienās liels autobūves centrs. Šeit atrodas *[[Daimler AG]]* un *[[Porsche]]* galvenie biroji. Štutgarte ir arī *[[Robert Bosch GmbH]]* mītnes vieta. Pilsētas ekonomikas vēsture ir saistīta ar leģendārajiem vācu rūpniekiem Gotlību Daimleru, Robertu Maibahu, Robertu Bošu un Ferdinandu Porši.

Štutgartē atrodas Eiropas un Āfrikas ASV militāro spēku štābs (EUCOM).

## Vēsture
Pilsētas nosaukums cēlies no senaugšvācu *Stuotgarten* — 'zirgu audzētava', jo Štutgarti ap 950. gadu kā zirgaudzētavu dibināja Švābijas hercogs Liudolfs. Ap 1300. gadu Štutgarte kļuva par Virtembergas grāfistes centru, bet no 1496. gada — Virtembergas hercogistes galvaspilsētu. Kad Napoleons likvidēja Svēto Romas impēriju, Štutgarte kļuva par Virtembergas karalistes galvaspilsētu.

1848. gada revolūcijas laikā Štutgartē patvērās atlaistā Frankfurtes parlamenta deputātu radikālā daļa.

thumb|left|Štutgartes vēsturiskais tirgus laukums 1881. gadā
1871. gadā Virtembergas autonomā karaliste pievienojās Vācijas Impērijai. 1920. gadā, Kapa puča laikā, Štutgartē darbojās Veimāras Republikas valdība. Otrā pasaules kara laikā Sabiedroto uzlidojumos pilsētas centrs tika gandrīz pilnīgi nopostīts, bet Štutgartes pēckara mērs Arnulfs Klets vēsturiskās apbūves atjaunošanas vietā izvēlējās pilsētu pārbūvēt modernisma stilā.

1945. gadā Sabiedroto okupācijas administrācija izveidoja apvienoto Bādenes-Virtembergas federālo zemi, kuras galvaspilsēta — Štutgerte, tika izraudzīta referendumā.

1946. gadā ASV Valsts sekretārs Džeimss F.Bairns runā Štutgartes valsts operā deklarēja Māršala plāna koncepciju.

1977. gadā Štutgartē notika RAF prāva. kas noveda pie t.s. Vācu Rudens notikumiem.

## Galerija

Image:StuttgartSchlossPlatz.JPG|Štutgartes Jaunā pils
Image:Stuttgart-Rathaus.jpg|Štutgartes rātsnams
Image:Kunstmuseum-stuttgart-2004.jpg|Štutgartes Mākslas muzejs
Image:Württembergisches Staatstheater II.JPG|Virtembergas Valsts opera


## Atsauces

## Ārējās saites
Igaunijas himna

**„Mana tēvzeme, mana laime un prieks”** () ir Igaunijas Republikas valsts himna, kuras vārdu autors ir Johans Voldemārs Jansens (1819—1890), bet mūzikas autors — Fredriks Paciuss (*Fredrik Pacius*; 1809—1891). Tās melodija ar atšķirīgu tempu izmantota arī Somijas himnā.

Pirmo reizi dziesma izpildīta Igauņu dziesmu svētkos 1869. gadā, tai ātri vien kļūstot par igauņu tautas atmodas simbolu.

## Vārdi

## Atsauces
Forza Nuova

**Forza Nuova** (itāliski - **Jaunais spēks**) ir neofašistu politiska partija Itālijā, Eiropas Nacionālās Frontes dalīborganizācija, ko 1997. gadā izveidoja Roberto Fiore un Masimo Morsello. Kustība ir Jūlija Evolas ideju sekotāja.
Graphics Environment Manager

**GEM** (**G**raphics **E**nvironment **M**anager) - Digital Research veidota logu sistēma, kas sākotnēji darbojās CP/M operacionālajā sistēmā uz Intel 8088 un Motorola 68000 mikroprocesoriem. Vēlāk sistēma tika pielāgota arī DOS sistēmai. Līdz pat Microsoft Windows 3.0 iznākšanai, tā bija diezgan populāra vide, kas par zemāku cenu piedāvāja analogu vai pat labāku funkcionalitāti.

GEM ir pazīstama arī kā Atari ST sērijas, kā arī vairāku Amstrad ražoto PC-savietojamo datoru noklusētā grafiskā lietotāja saskarne. Tāpat GEM par kodolu izmantoja arī vairākas DOS programmas, no kurām pazīstamākā ir Ventura Publisher.

Mūsdienās GEM pirmkods ir izlaists zem GNU Vispārējās Publiskās licences un tā attīstība notiek FreeGEM projekta ietvaros.
GEM

**GEM** var būt
;Gem
* Dvīņi (zvaigznājs)

;GEM
* Graphical Environment Manager - datoru grafiskā vide,
* Graphite Epoxy Motor - raķešpakāpe.
* Grenoble École de Management, Eiropas biznesa augstskola.
Latvijas futbola Virslīga

**Latvijas futbola Virslīga** ir Latvijas futbola čempionāta augstākā divīzija.

## Nosaukumi

* 1927—1940, 1992—2005: Virslīga
* 2006—2010: **[[Latvijas Mobilais Telefons|LMT]] Virslīga**
* 2011: Virslīga
* 2012: Latvijas futbola Virslīga (*pilnais nosaukums*)
* 2013—2015: **[[SMScredit.lv]] Virslīga**
* 2016—2018: **[[SynotTip]] Virslīga**
* 2019—2023: **[[Optibet Latvija|Optibet]] Virslīga**
* 2024—*šobrīd*: **Tonybet Virslīga**

## Vēsture
Pirmais Latvijas čempionāts futbolā notika 1922. gadā, tajā uzvarot Rīgas "Kaiserwald". Pirms tam par neoficiālajām Latvijas futbola meistarsacīkstēm var uzskatīt 1910. gadā dibināto Rīgas kausu futbolā. 1927. gadā tika izveidota Virslīga, par tās pirmajiem čempioniem kļuva Liepājas "Olimpija". Nākamajos divos gados klubs ieguva otro un trešo čempiona titulu. 1930. un 1931. gadā par čempioniem kļuva Rīgas FK.

Pēc Latvijas okupācijas 1940.—41. gada sezona tika pārtraukta 1940. gada oktobrī klubu likvidācijas procesu dēļ. Tās vietā 1941. gadā plānoja uzsākt Latvijas PSR futbola Augstākās līgas izspēli, taču Vācijas uzbrukums PSRS to piespieda atlikt līdz 1945. gadam. Vācu okupācijas laikā 1942. un 1943. VIrslīgu īslaicīgi atjaunoja, taču 1944. gada sezonu nepabeidza karadarbības dēļ. Pēdējais LPSR čempionāts futbolā notika 1991. gadā.

Kopš 1992. gada, kad atjaunojās neatkarīgās Latvijas Virslīga, 13 reizes pēc kārtas čempiona nosaukumu ieguva futbola klubs Skonto FC, 2005. gadā uzvaru sēriju pārtrauca Liepājas Metalurgs. Tad trīs reizes pēc kārtas par čempioniem kļuva FK Ventspils, bet 2009. gadā ventspilnieku uzvaru sēriju atkal pārtrauca Liepājas Metalurgs.

Kopš 2012. gada sezonas turnīru organizē biedrība "Latvijas futbola Virslīga" kopā ar Latvijas Futbola federāciju, kura pirms tam turnīru rīkoja pašrocīgi.

## Turnīrs
Turnīra izspēles formāts un klubu skaits ir vairākkārt mainījies. Sacensības notiek no marta līdz novembra sākumam. Virslīgā šobrīd piedalās 10 klubi, kas sezonas laikā savā starpā tiekas divas reizes — vienreiz mājās, vienreiz viesos, kas kopā sastāda 18 spēles. Sezonas beigās komanda, kas paliek pēdējā vietā, automātiski izkrīt uz Nākotnes līgu un tās vietu ieņem 1. līgas uzvarētājkomanda. Savukārt komanda, kas paliek priekšpēdējā vietā, tiekas divās pārspēlēs par palikšanu Virslīgā ar 1. līgas 2. vietas ieguvēju.

## Virslīgas klubi
2025. gada sezonā Virslīgā spēlē:

## Virslīgas uzvarētāji

## Tituli
Kopumā 12 komandas ir kļuvušas par uzvarētājiem.

* **treknrakstā** iezīmēts klubs spēlē Virslīgā
* *slīprakstā* iezīmēts klubs vairs neeksistē vai ir apvienojies ar citu komandu

## Rezultatīvākie spēlētāji (1991—pašlaik)

## Apmeklētākās spēles

## Rekordi

Visvairāk spēļu Virslīgā (483) aizvadījis aizsargs Igors Korabļovs.

Visvairāk titulus (14) izcīnījusi Skonto FC komanda (1992-2004, 2010).

## Atsauces

## Ārējās saites

* 
* One Nil Up — Digital Magazine focusing on football in the Baltic States 
* Latvijas Futbola federācija
* LMT Virslīgas sadaļa portālā sportacentrs.com
* Rezultatīvākie spēlētāji
* Virslīgas sadaļa portālā Tonybet Fan
Jānis Vīķelis

thumb|Jānis Vīķelis
**Jānis Vīķelis** (dzimis  Smiltenē, miris  Rīgā) bija Latvijas politiķis, Nacionālā Spēka Savienības biedrs. Bijis Rīgas domes deputāts no 1994. līdz 1997. gadam, kur ievēlēts no Latviešu Zemnieku savienības saraksta. No 1998. līdz 2003. gadam - partijas Helsinki-86 priekšsēdētājs. Līdz pat savai nāves dienai bija NSS Rīgas nodaļas padomnieks un Rīgas domes Labklājības departamenta Galvenais speciālists.
Eiropas Nacionālā Fronte

**Eiropas Nacionālā Fronte** (**ENF**) ir Eiropas radikālo nacionālistu organizāciju koordinējoša struktūra. Tās pašreizējais vadītājs jeb ģenerālsekretārs ir Roberto Fiore.

## Dalīborganizācijas
* Narodowe Odrodzenie Polski (Polija)
* Forza Nuova (Itālija)
* Nacionālā Spēka Savienība (Latvija)
* Noua Dreapta (Rumānija)
* Narodni Sjednoceni (Čehija)
* Nationale Alliantie (Nīderlande)
* La Falange (Spānija)
* England First (Lielbritānija)
Hanovere

**Hanovere** var būt:

* Hannovere — pilsēta Vācijā;
* Hanovere — pilsēta ASV.
* Hannoveres Karaliste
Kaja

**Kaja** (*Kayah*), īstajā vārdā Katažina Ščota (; dzimusi  Varšavā, Polijā) ir poļu modele un popmūzikas dziedātāja. Viņa ir sadarbojusies ar pasaules mūzikas zvaigznēm Sezāriju Evoru un Goranu Bregoviču.

## Diskogrāfija
* Kayah (1993)
* Kamień (1995)
* Zebra (1998)
* Kayah & Bregović (1999)
* Jakajakayah (2000)
* StereoTyp (2003)
* The Best & The Rest (2005)
* MTV Unplugged (2007)
* Skała/Siła woli (2009)
* Kayah & Royal Quartet (2010)
* Panienki z temperamentem (2010)
* Transoriental Orchestra (2013)
Ķelne

**Ķelne** (, ) ir pilsēta Vācijas rietumos, Reinas krastos. Pēc iedzīvotāju skaita lielākā pilsēta Ziemeļreinā-Vestfālenē. Ekonomikas, kultūras, izglītības un reliģiskais centrs. Viena no senākajām Vācijas pilsētām, jo dibināta jau Senās Romas laikos.

Ķelne ir odekolona dzimtene ( — 'Ķelnes ūdens'). Šeit dzimuši Romas imperatora Nerona māte Agripina, mūziķis Žaks Ofenbahs un Maks Bruhs, rakstnieks Heinrihs Bells, politiķi Augusts Bēbelis un Konrads Adenauers.

Mūsu dienās pazīstama ar savu Domu, *Kölsch* alu un kā Vācijas plašsaziņas līdzekļu centrs (pilsētā atrodas WRD radio un RTL televīzijas galvenās mītnes).

## Vēsture
39. gadā ģermāņu ciltij ubijiem (*Ubii*) tika atļauts apmesties Reinas kreisajā krastā, Romas teritorijā, kur viņi nodibināja apmetni *Oppidum Ubiorum*. 50. gadā Romas imperators Klaudijs savas sievas Agripinas dzimtajai apmetnei piešķīra pilsētas (*colonia*) tiesības un nosauca to par *Colonia Claudia Ara Agrippinensis* (*Colonia Agrippinensis*). 90. gadā *Colonia Agrippinensis* kļuva par Romas Lejasģermānijas provinces (*Germania Inferior*) centru ar  iedzīvotāju.

Ķelnē jau 313. gadā bija bīskaps, bet 785. gadā tā kļuva par arhibīskapa rezidenci. Ķelnes arhibīskaps bija viens no septiņiem Svētās Romas impērijas elektoriem. Tomēr 1288. gadā Ķelnes pilsoņi arhibīskapu patrieca no pilsētas. Par arhibīskapijas centru kļuva Bonna, bet Ķelne faktiski kļuva par brīvpilsētu. Ķelne bijusi Hanzas savienības pilsēta.

1815. gadā Ķelne tika iekļauta Prūsijā. 1880. gadā tika pabeigta Ķelnes Doma celtniecība (sākta 1248. gadā).

Otrā pasaules kara laikā Ķelne gandrīz pilnībā tika nopostīta Sabiedroto vairākkārtēju uzlidojumu laikā.
## Iedzīvotāji
### Ievērojamas personības
Ķelnē dzimuši vai dzīvojuši:
* Leons Draizaitls (* Leon Draisaitl* 1995) ir vācu hokejists, centra uzbrucējs.

## Atsauces

## Ārējās saites
Maksims Ļitvinovs

**Maksims Ļitvinovs** (; dzimis kā **Meirs-Henohs Vallahs** () , miris ) bija ebreju izcelsmes padomju politiķis. Viens no boļševiku partijas dibinātājiem, PSRS diplomāts, Ārlietu Tautas komisārs (1930-1939).

## Biogrāfija
Dzimis 1876. gadā Belostokā baņķiera ģimenē. 1898. gadā iestājās nelegālajā KSDSP, no 1900. gada KSDSP Kijivas komitejas loceklis. 1901. gadā viņu apcietināja, bet 1902. gadā Vallahs izbēga no cietuma un emigrēja uz Šveici, kur piedalījās  avīzes "*[[Iskra]]*" veidošanā. 1903. gadā atgriezās Krievijā un vadīja KSDS(b)P Rīgas organizāciju. Pēc 1905. gada revolūcijas sakāves dzīvoja emigrācijā Parīzē un Londonā, kur nodarbojās ar naudas sagādi ieroču iepirkšanai, piedalījās Graftona avantūras organizēšanā. 1916. gadā apprecējās ar Aiviju Lovu (*Ivy Lowe*, 1889—1978), viņiem piedzima divi bērni — Mihails un Tatjana.
Pēc Oktobra revolūcijas Vladimirs Ļeņins nozīmēja Ļitvinovu par padomju valdības pārstāvi Lielbritānijā. 1918. gadā Lielbritānijas valdība viņu arestēja un apmainīja pret Krievijā arestēto britu diplomātu Lokartu.

1920. gadā Ļitvinovs bija Krievijas pārstāvis Igaunijā. 1922. gadā viņš Maskavā vadīja atbruņošanās konferenci, uz kuru ielūdza Somijas, Igaunijas, Latvijas, Lietuvas un Polijas valdību pārstāvjus. 1929. gadā viņš panāca t.s. Ļitvinova pakta noslēgšanu Maskavā, kurā Igaunija, Latvija, Polija, PSRS un Rumānija apņēmās atteikties no strīdu risināšanas ar spēka palīdzību.   
1930. gadā Josifs Staļins viņu iecēla par PSRS Ārlietu Tautas komisāru. 1933. gadā Ļitvinovs panāca PSRS atzīšanu no ASV un PSRS uzņemšanu Tautu Savienībā. Ļitvinovs savā darbībā veicināja koncepciju par kolektīvo drošību. Vienlaikus viņš ārvalstīs centās noslēpt Staļina organizētā Lielā terora apmērus un motīvus.

1939. gadā, PSRS tuvinoties Vācijai, Ļitvinovs gan savas ārpolitiskās orientācijas, gan etniskās izcelsmes dēļ tika nomainīts ar Vjačeslavu Molotovu, kurš atklāti konfliktēja ar Ļitvinovu. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada līdz 1943. gadam Ļitvinovs bija PSRS sūtnis ASV un Kubā (1942—1943). Būdams PSRS sūtņa amatā ASV, Ļitvinovs panāca aizdevumu miljards dolāru apjomā, kas ļāva apgādāt PSRS armiju ar ieročiem un pārtiku.

1946. gadā, 70 gadu vecumā Ļitvinovs atvaļinājās. 1951. gadā pēc trešā infarkta Ļitvinovs nomira Maskavā, Kremļa slimnīcā. Apglabāts Novodevičjes kapsētā. Viņa sievai Aivijai Ļitvinovai, kas visu mūžu saglabāja Lielbritānijas pilsonību, 1972. gadā atļāva atgriezties Anglijā. Viņa mazdēls Pāvels Ļitvinovs bija PSRS disidents, bet mazmeitas Marija Filimora un Vera Čalidze darbojās BBC raidstacijas krievu sekcijā.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Meir Henoch Mojszewicz Wallach-Finkelstein - Литвинов Максим Максимович pseudology.org
Vallahs

**Vallahs** var būt:

* Oto Vallahs (*Otto Wallach*, 1847 - 1931) - vācu ķīmiķis
* Maksims Ļitvinovs, dzimis kā **Meers Genohs Vallahs** (*Меер-Генох Мовшевич Валлах*, 1876 - 1951) - padomju politiķis
Lipsk

**Lipsk** var būt:

* Lipska (*Lipsk*) - pilsēta Polijā
* Leipciga (*Lipsk* poļu valodā) - pilsēta Vācijā
Lipsko

:*Lipsko ir arī [[Leipciga]]s nosaukums [[čehu valoda|čehu valodā]]*

**Lipsko** () ir pilsēta Polijā, Mazovijas vojevodistē uz dienvidaustrumiem no Radomas.
Anaksimandrs

[thumb|180px|Anaksimandrs [Rafaēls|Rafaēla 16. gadsimta gleznā]]

**Anaksimandrs** (610.—609. gads p.m.ē. — 546. gads p.m.ē.) bija Milētas skolas filozofs, Talesa māceklis. Par viņa dzīvi un darbību zināms ļoti maz. Taless apgalvoja, ka visa esošā kopīgais pirmpamats ir *arhē*, kas esot ūdens, savukārt Anaksimandrs uzskatīja, ka tas ir apeirons (neierobežotais, nenoteiktais), no kā viss rodas un kur pazūd, un kas visu rada pats no sevis.

Antīkajos vēstures avotos Anaksimandrs attēlots kā prasmīgs astronomijas un ģeogrāfijas pētnieks. Tiek uzskatīts, ka tieši viņš Senajā Grieķijā ieviesis tādus astronomiskus instrumentus kā saules pulkstenis, kā arī pirmo debesu globusu. Iespējams, viņš bijis pirmās zināmās pasaules ģeogrāfiskās kartes autors.

## Ārējās saites

* (en) ''Internet Encyclopedia of Philosophy'' — Anaksimandrs
Magma

thumb|Magma
**Magma** (no  (*mágma*) — 'ziede, mīkla') ir izkausēts iezis, kas atrodas Zemes (vai jebkuras citas cietas planētas) dzīlēs. Lielākas magmas masas nereti koncentrējas magmas kamerās, kur tās var uzkrāties pirms nonākšanas virspusē vai kristalizēšanās zem zemes.

Magma ir komplekss augstas temperatūras (parasti starp 650 un 1200 °C) silikātu šķīdums, kas satur arī izšķīdušus gāzveida komponentus (piemēram, ūdens tvaiku, CO₂, H₂S), kā arī kristālus un dažkārt arī cietu iežu fragmentus. No magmas, tai atdziestot un kristalizējoties, veidojas gan efuzīvie ieži (piemēram, bazalts), gan intruzīvie ieži (piemēram, granīts).

Magma spēj iespiesties blakus esošajos kristāliskajos iežos un veidot daikas, sīlijus un batolītus. Atrodoties zem augsta spiediena, magma var migrēt augšup, un nokļūt Zemes virspusē caur vulkāniem. Šādu virszemē nonākušu magmu sauc par lavu, savukārt atmosfērā eksplozīvi izsviestās magmas daļiņas sauc par piroklastiem (biežāk lieto daudzskaitli — piroklasti).

## Veidošanās un sastāvs
Magma veidojas Zemes mantijas vai garozas dziļumos, kad daļa no iežiem daļēji izkūst augsta spiediena, temperatūras vai gaistošo vielu (piemēram, ūdens) klātbūtnes dēļ. Galvenie magmas veidošanās mehānismi ir:

* dekompresijas kušana (piemēram, vidusokeāna grēdās);
* subdukcijas zonas kušana;
* karsto punktu aktivitāte.

Magmas ķīmiskais sastāvs var atšķirties no bāziska (ar zemu silīcija saturu) līdz skābam (ar augstu silīcija saturu). Šī klasifikācija nosaka arī magmas viskozitāti, eruptīvo uzvedību un gala iežu veidu:

* Bāziska magma – zems SiO₂ (~45–52%), maz viskoza, bagāta ar Mg un Fe (piemēram, bazalts);
* Andezītiska magma – vidējs SiO₂ (~52–63%), mēreni viskoza (piemēram, andezīts);
* Skāba magma – augsts SiO₂ (>63%), ļoti viskoza, bieži izraisa sprādzienbīstamus vulkāna izvirdumus (piemēram, riolīts).
* Magmas sastāvs mainās arī kristalizācijas gaitā (frakcionētās kristalizācijas procesā), veidojot dažādus minerālu kompleksus.

## Magma citās planētās
Papildus Zemei, magma ir konstatēta arī uz citām Saules sistēmas planētām un pavadoņiem. Piemēram, uz Mēness ir atklāti bijušo bazaltisko lavu izplūdumu lauki, un uz Jo, viena no Jupitera pavadoņiem, joprojām notiek aktīvi vulkāniskie procesi, kas saistīti ar silikātu magmu. Dažos gadījumos tiek apsvērta iespēja par "ledus magmu" (piemēram, uz Titāna), kas sastāv no ūdens un amonjaka maisījumiem.

## Ārējās saites
Andalūzija

**Andalūzija** (, ) ir viens no Spānijas septiņpadsmit autonomajiem apgabaliem, atrodas valsts dienvidos. Apgabals robežojas ar Estremaduru un Kastīliju-Lamanču ziemeļos, ar Mursiju austrumos un ar Portugāli rietumos. Apgabalu apskalo Alvoranas jūra (Vidusjūras rietumu daļa) dienvidos, Atlantijas okeāns dienvidrietumos un Vidusjūra dienvidaustrumos. Andalūzijas atrodas pie Gibraltāra šauruma, kas atdala Eiropu no Āfrikas. Autonomā apgabala administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Sevilja, par kuru nedaudz mazāka ir Vidusjūras piekrastē esošā Malaga.

Apgabala platība ir 87 268 km², pēc 2015. gada datiem apgabalā dzīvoja 8 401 567 iedzīvotāji. Pēc platības tas ir Spānijas otrais lielākais autonomais apgabals aiz Kastīlijas un Leonas, savukārt pēc iedzīvotāju skaita tas ir vislielākais Spānijas autonomais apgabals.

Administratīvi Andalūzija sīkāk dalās astoņās provincēs: Almerijas, Granadas, Haenas, Kadisas, Kordovas, Malagas, Seviljas un Velvas provincēs. Andalūzija iedalās arī trīs ģeogrāfiskos apakšreģionos: ziemeļos ir Sjerramorenas kalnu grēda, dienvidos un dienvidrietumos Bētikas kalni, bet starp tiem atrodas Gvadalkiviras upes ieleja.

## Vēsture
Viduslaikos mauri savu iekaroto zemi Pireneju pussalā arābu valodā sauca Al-Andalūzija (arābu: الأندلس), no kā cēlies Andalūzijas nosaukums.

Vēsturiski visnozīmīgākās Andalūzijas pilsētas ir Granada, Kordova un Sevilja. Apgabalam ir bagātīgs kultūras mantojums. Andalūzijā ir radušās flamenko dejas. Šeit ir meklējami arī vēršu cīņu pirmsākumi; Rondā ir ievērojama vēsturiska vēršu cīņu arēna.

1928. gadā Salvadors Dalī un Luiss Bunjuels uzņēma sirreālisma īsfilmu "Andalūzijas suns".

## Ārējās saites
Benzoskābe

**Benzoskābe** (benzolkarbonskābe, C6H5COOH) pieder pie aromātiskajām karbonskābēm. Tīrā veidā benzoskābe ir balta, kristāliska viela, kas slikti šķīst ūdenī, bet labi — etanolā. Viens no nozīmīgākajiem benzoskābes atvasinājumiem ir salicilskābe (2-hidroksilbenzoskābe).

## Vēsture
Pirmo reizi benzoskābe iegūta XVI gadsimtā, sublimējot benzosveķus — kvēpināmos sveķus, ko iegūst no Dienvidaustrumāzijas koka *Styrax benzoin* (no tā cēlies vielas nosaukums). Šo procesu aprakstījis jau Nostradams.

## Atrašanās dabā
Dabā benzoskābe ir sastopama dažos augos (piemēram, brūklenēs un dzērvenēs), kā arī benzosveķos estera veidā.

## Iegūšana
Benzoskābi sintētiski var iegūt, oksidējot benzaldehīdu, vai uzmanīgi dekarboksilējot ftalskābi.

Rūpnieciski benzoskābi iegūst, oksidējot toluolu ar skābekli kobalta vai mangāna naftenātu klātienē.

200px

## Izmantošana
Benzoskābi plaši lieto par konservantu (tīrā veidā **E210**, kā benzoskābes sāļus — E211, E212 un E213). Izmanto arī medicīnā kā antiseptisku līdzekli ādas slimību gadījumos. Benzoskābes esterus patīkamās smaržas dēļ lieto parfimērijā. Benzoskābi un tās atvasinājumus plaši pielieto organiskajā sintēzē krāsvielu un medicīnas preparātu iegūšanai.

## Skatīt arī
* Karbonskābes
* Aromātiskie ogļūdeņraži
Dzīvsudrabs

**Dzīvsudrabs** ir ķīmiskais elements ar simbolu **Hg** un atomskaitli 80. Dzīvsudrabs ir samērā inerts metāls ar viszemāko kušanas temperatūru — normālos apstākļos dzīvsudrabs ir šķidrums. Dabā dzīvsudrabs ievērojamos daudzumos ir sastopams oksīda veidā.

## Īpašības
### Fizikālās īpašības
Dzīvsudrabs ir smags, sudrabbalts metāls. Tā blīvums ir  kg/m³. Normālos apstākļos dzīvsudrabs ir šķidrs. Salīdzinot ar citiem metāliem, tam ir slikta siltumvadītspēja; tā īpatnējā siltumvadītspēja ir 8,30 . Toties dzīvsudrabs ir labs elektrības vadītājs; tā īpatnējā pretestība normālos apstākļos ir 9,61 Ω·m. Tā kušanas temperatūra ir -38,83 °C (234,32 K). Dzīvsudrabam ir unikāla elektronu konfigurācija, kur elektroni atrodas visās iespējamās 1s, 2s, 2p, 3s, 3p, 3d, 4s, 4p, 4d, 4f, 5s, 5p, 5d un 6s elektronu apakščaulās. Šāda konfigurācija neļauj elektroniem viegli izrauties no čaulām, līdz ar to tam ir fizikālās īpašības, kas ir līdzīgas cēlgāzēm.

### Ķīmiskās īpašības
Dzīvsudrabs veido sakausējumus (amalgamas) ar ļoti daudziem metāliem, ieskaitot zeltu, alumīniju un sudrabu, bet ne ar dzelzi. Savienojumos dzīvsudrabam parasti ir oksidēšanas pakāpe +1 vai +2, ļoti retos gadījumos var būt arī +3. Tīrs metālisks dzīvsudrabs nav pārāk toksisks, taču tā organiskie savienojumi (it īpaši metildzīvsudrabs), kā arī dzīvsudraba tvaiki ir ļoti toksiski. Dzīvsudrabam ir samērā laba korozijas izturība un tā savienojumi ir diezgan nestabili. Dzīvsudrabu rūpnieciski iegūst no cinobra rūdas. Ķīmiskās reakcijas, pēc kurām dzīvsudrabs tiek iegūts tīrā veidā, galvenokārt ir šādas:
: HgS + O<sub>2</sub> → Hg + SO<sub>2</sub>
: HgS + Fe (t<sup>o</sup>) → FeS + Hg

### Izotopi
Ir zināmi septiņi stabili dzīvsudraba izotopi: dzīvsudrabs-202 (29,86% no kopējā daudzuma dabā), dzīvsudrabs-200 (23,10%), dzīvsudrabs-199 (16,87%), dzīvsudrabs-201 (13,18%), dzīvsudrabs-198 (9,97%), dzīvsudrabs-204 (6,87%) un dzīvsudrabs-196 (0,15%). Nozīmīgākā rūda, no kura iegūst dzīvsudrabu, ir cinobrs (HgS).

## Vēsture
Dzīvsudrabs bija zināma viela jau Senajā Ēģiptē un, iespējams, arī Senajā Ķīnā aptuveni 1500 gadus p.m.ē. Ķīmiskā elementa simbols Hg ir saīsinājums no latīņu vārda *hydrargyrum*, kas tulkojumā nozīmē "šķidrais sudrabs". Lai gan cilvēki sen zina, ka dzīvsudrabs ir indīgs, tas bieži tika izmantots medicīniskiem mērķiem. Vairākus gadsimtus alķīmiķi uzskatīja, ka dzīvsudrabs ir visu metālu sastāvā, un ticēja, ka, sakausējot cietā agregātstāvoklī dzīvsudrabu ar sēru vai arsēnu, var iegūt zeltu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Nirnberga

**Nirnberga** (, austrumfranku dialektā: *Nämberch,* ) ir pilsēta Vācijas dienvidaustrumos, Bavārijā, pie Pegnicas upes. Tā atrodas 170 kilometru attālumā no Bavārijas lielākās pilsētas Minhenes un 440 kilometru attālumā no Vācijas galvaspilsētas Berlīnes. Pilsētas kopējā platība ir 186,38 km2, pēc 2013. gada datiem pilsētā dzīvo 498 876 iedzīvotāji, bet tās aglomerācijā dzīvo 3 500 000 iedzīvotāji. Nirnberga pēc iedzīvotāju skaita ir četrpadsmitā lielākā Vācijas pilsēta un otrā lielākā Bavārijas pilsēta aiz Minhenes. Tas ir ekonomikas un tūrisma centrs.

Nirnberga ir plašāk pazīstama ar idillisko vecpilsētu, kura Otrā pasaules kara laikā tika smagi iznīcināta, bet pēc kara tika uzsākta vecpilsētas atjaunošana. Pilsēta ir pazīstama arī ar savu kulināriju kā, piemēram, piparkūkām un desiņām. Nirnberga ir Vāclava IV, Ādama Krafta, Martina Behaima, Albrehta Dīrera, Johana Pahelbela un Maksa Grundiga dzimtā pilsēta.

## Vēsture
Pilsēta dibināta 1050. gadā. Viduslaikos tā bija viena no svarīgākajām Svētās Romas impērijas pilsētām, jo Nirnbergas pils bija impērijas reihstāga vieta. 1219. gadā tā kļuva par Impērijas brīvpilsētu.

15. un 16. gadsimtā Nirnberga bija vācu renesanses centrs. 1525. gadā pilsētas teritorijā nostiprinājās protestantisms. Trīsdesmitgadu karā pie Nirnbergas notika sīvas cīņas starp zviedru karaļa Gustava Ādolfa II un Vallenšteina spēkiem. Pēc kara pilsēta panīka izaugsme atjaunojās tikai sākoties industriālajai revolūcijai. 1835. gadā starp Nirnbergu un Fīrti sāka kursēt pirmais dzelzceļš Vācijā.

Pēc nacistu nākšanas pie varas Nirnberga kļuva par ikgadējo NSDAP kongresu vietu. Šim mērķim tika uzcelts gigantisks komplekss, kurš daļēji ir saglabājies līdz mūsdienām. Pilsēta smagi cieta Otrajā pasaules karā, tomēr tās vecpilsēta tika atjaunota. No 1945. līdz 1946. gadam ASV okupācijas zonā Nirnbergā notika Nirnbergas process, kurā tiesāja pēc kara izdzīvojušos nacistu režīma līderus.

## Galerija

Image:Nuernberg merian.JPG|Nirnberga ap 1652. gadu
Image:Nuremberg City Hall West Facade f sw.jpg|Nirnbergas rātsnams
Image:Nuremberg Duererhaus f n.jpg|Dīrera māja
Image:Reichsparteitagsgelaende Kongresshalle Schnitt 36.JPG|Nacistu kongresu nams


## Atsauces

## Ārējās saites

* Galerija
Aragona

**Aragona** (, , ) ir viens no Spānijas septiņpadsmit autonomajiem apgabaliem un vēsturisks novads, kas atrodas valsts ziemeļaustrumos. Tas ir arī viens no astoņiem autonomajiem apgabaliem, kuriem piešķirts nācijas nosaukums. Apgabals robežojas ar Navarru ziemeļrietumos, ar Kataloniju austrumos, ar Valensiju dienvidaustrumos, ar Kastīliju-Lamanču dienvidos, ar Kastīliju-Leonu un ar Larjohu rietumos, kā arī ar Andoru un Franciju ziemeļos. Aragonas administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Saragosa.

Apgabala kopējā platība ir 47 719 km², pēc 2014. gada datiem apgabalā dzīvo 1 325 385 iedzīvotāji. Pēc platības tas ir ceturtais lielākais Spānijas apgabals. Pēc iedzīvotāju skaita tas ir vienpadsmitais lielākais Spānijas apgabals.

Administratīvi Aragonas apgabals ir sīkāk sadalīts trīs provincēs: Veskas province, Saragosas province un Tervelas province.

## Vēsture
Aragona pirmo reizi rakstītos avotos parādījās 828. gadā, kad Aragonas upes ielejā izveidojās neliela franku grāfiste.

Laikā no 1035. līdz 1479. gadam tagadējās Aragonas teritorijā pastāvēja neatkarīga Aragonas Karaliste.

## Ārējās saites
Niķelis

**Niķelis** ir ķīmiskais elements ar simbolu **Ni** un atomskaitli 28. Tas ir sudrabbalts mirdzošs metāls ar nelielu zeltainu nokrāsu. Niķelis pieder pie pārejas metāliem, tas ir ciets un elastīgi. Dabā niķelis galvenokārt ir sastopams kā piemaisījums dzelzsrūdām. Niķelis ir korozijas izturīgs metāls, kuru lieto pārklājumiem (lai aizsargātu pret koroziju) un dzelzs sakausējumos (nerūsošais tērauds). Niķeļa savienojumi parasti ir gaiši zaļi. Savienojumos niķelim parasti oksidēšanas pakāpe ir +2.

Niķelis ir atrodams daudzos meteorītos. Dzelzs meteorītos niķeļa koncentrācija sasniedz no 5 līdz 20%.

## Izotopi
Ir zināmi pieci stabili niķeļa izotopi, kā arī deviņi nestabili izotopi. Niķelis-58 veido 68,077% no visa kopējā dabā sastopamā niķeļa daudzuma. Atlikušo izotopu sadalījums ir šāds: niķelis-60 (26,223%), niķelis-61 (1,140%), niķelis-62 (3,634%) un niķelis-64 (0,926%).

## Izmantošana
Niķelis galvenokārt tiek izmantots dažādu sakausējumu izgatavošanā. Niķeļa sakausējumiem ir raksturīga izturība, elastīgums, kā arī pretestība pret koroziju un karstumu. Aptuveni 65% no kopējā niķeļa daudzuma Rietumu pasaulē tiek patērēta nerūsošā tērauda izgatavošanā, kura pamatelements ir dzelzs ar aptuveni 18% hroma un 8% niķeļa piekausējuma. Ap 12% tiek patērēti karstumizturīgiem sakausējumiem. Atlikušie 23% no niķeļa tiek izmantoti tērauda sakausējumos, uzlādējamās baterijās, katalizatoros un citās ķīmiskās vielās, kā arī monētu kalšanā, metālliešanas produktos un apšuvumos.

## Iegūšana
Aptuveni 30% no visas pasaules niķeļa tiek iegūts Ontārio provincē, Kanādā, galvenokārt no pentlandīta ((Fe,Ni)9S8). Lielā daudzuma niķelis tiek iegūts arī Jaunkaledonijā, Austrālijā, Kubā, Indonēzijā un citur.

## Vēsture
Niķeli kā ķīmisko elementu 1751. gadā Stokholmā, pētot nikelīna (NiAs) rūdu, atklāja zviedru mineralogs un ķīmiķis Aksels Fredriks Kronštedts. Vārda izcelsme ir meklējama vācu valodas vārdā *kupfernickel*, kas nozīmē "velna varš" vai "Svētā Nikolaja (*Nick*) varš".

## Atsauces

## Ārējās saites
Kobalts

**Kobalts** ir ķīmiskais elements ar simbolu **Co** un atomskaitli 27. Kobalts ir ciets, sudrabbalts, feromagnētisks metāls. Kobalts dabā galvenokārt ir sastopams polimetālisko rūdu sastāvā. Kobaltu lieto korozijas izturīgiem sakausējumiem, savukārt kobalta oksīdu lieto par violeto un zilo stiklu krāsvielu. Savienojumos kobaltam visbiežāk ir oksidēšanas pakāpe +2.

## Vēsture
Ķīmiskā elementa kobalta nosaukums radies no vācu valodas vārda *Kobold* — mājas gars, rūķītis, gnoms. Apdedzinot kobalta minerālus, kas satur arsēnu, izdalās gaistošs, indīgs arsēna oksīds. Rūda, kas satur šos minerālus, kalnu apvidus iedzīvotāju vidū ieguva kalna gara Kobolda vārdu. Senie norvēģi piedēvēja kausētāju saindēšanos sudraba kausēšanas laikā šī ļaunā gara darbiem. Iespējams, ļaunā gara vārds saistās ar grieķu vārdu *kobalos* — dūmi. Ar šo vārdu grieķi apzīmēja melīgus cilvēkus. 1735. gadā Zviedrijas mineralogs Georgs Brands spēja no šī minerāla izdalīt iepriekš nezināmu metālu, kuru nosauca par kobaltu. Viņš tāpat noskaidroja, ka tieši šī elementa savienojumi iekrāso stiklu zilā krāsā. Šo īpašību izmantoja jau senajā Asīrijā un Babilonijā.

## Fizikālās īpašības
Kobalts ir ciets metāls, kas pastāv divās modifikācijās. Sākot no istabas temperatūras, līdz 427&nbsp;°C ir stabila alfa modifikācija. Pie temperatūras no 427&nbsp;°C līdz kušanas temperatūrai (1494&nbsp;°C) ir stabila kobalta beta modifikācija. Kobalts ir feromagnētiķis ar Kirī punktu 1121&nbsp;°C. Dzeltenīgo toni tam dod plāns oksīdu slānis.

## Izmantošana
Litija kobaltāts tiek lietots augstas efektivitātes pozitīva elektroda veidā litija akumulatoru ražošanai. Kobalta silicīds ir lielisks termoelektrisks materiāls un tas ļauj ražot termoelektroģeneratorus ar augstu lietderības koeficientu. Radioaktīvais kobalts-60 tiek pielietots gamma defektoskopijā un medicīnā.

## Bioloģiskā loma
Kobalts nelielās devās ir nepieciešams daudziem dzīvajiem organismiem, ieskaitot cilvēku. No 0,13 līdz 0,30 mg/kg liela deva kobalta jūtami uzlabo mājlopu veselību, tādēļ tas plaši tiek pielietots minerālmēslojumā un dzīvnieku barībā. Kobalts ietilpst B<sub>12</sub> vitamīna (ciānkobalamīna) sastāvā. Cilvēkam kobalts ir jāuzņem caur pārtiku vai speciāliem vitamīniem. Cilvēka organismam obligāti ir nepieciešama vismaz minimāla kobalta deva, pretējā — kobalta trūkuma gadījumā rodas akobaltoze. Kobalta trūkums organismā daudzos gadījumos var izraisīt organisma respiratorās sistēmas saslimšanas vai tās traucējumus.

Kobalts veicina daudzus svarīgus procesus organismā: veicina sarkano asinsķermenīšu veidošanos (piedalās asinsradē), veicina un regulē vielmaiņas procesus, aktivizē enzīmu darbību, regulē B12 vitamīna līmeni asinīs. Visvairāk kobalta ir olas dzeltenumā, svaigos zemesriekstos, pākšu pupiņās, aprikozēs, bumbieros, ābolos, sīpolos, kāpostos, puķkāpostos, lapu dārzeņos, bietēs, mellenēs, zemenēs, pētersīļos, lapu salātos, lociņos, spinātos, tomātos un valriekstos.

## Ārējās saites