Vipets

**Vipets** () ir angļu izcelsmes suņu šķirne, kas pēc Starptautiskās kinoloģiskās federācijas klasifikācijas (SKF) pieder pie 10. grupas, 3. sekcijas ar numuru 162. Šai šķirnei izšķir darba suņa tipu un izstāžu tipu, kaut arī teorētiski abi var piedalīties skriešanās sacīkstēs un izstādēs konkurēt vienā klasē. Tā saucamie darba suņi parasti ir enerģiskāki un ietiepīgāki ikdienas dzīvē.

## Vēsture
Pastāv vairākas versijas par vipeta izcelsmi. Daži saskata viņā līdzību ar faraona suni un uzskata, ka tas, iespējams, tika ievests Lielbritānijas salā vēl Senās Romas laikā. Citi uzskata, ka šīs šķirnes suņi ir pazīstami vismaz kopš 15. gadsimta, kad tos izmantoja medībās, jo likums toreiz aizliedza tautas kārtas pārstāvjiem medīt ar greihaundiem. Tomēr vipetus īsti atzina tikai 1891. gadā pēc pamatīga selekcijas darba, ko uzsāka Anglijas ziemeļaustrumu kalnrači, lai piedalītos suņu skriešanās sacīkstēs, krustojot dažādus terjerus, dzinējsuņus un maza auguma greihaundus. Vienlaicīgi šis maza izmēra suns ar asu, spēcīgu kampienu derēja trušu un žurku medīšanai, kas deva tam iesauku "kampējs" (). Amerikā vipeti tika atzīti 1888. gadā. Lai arī vipets vēl joprojām tiek izmantots skriešanas un paklausības sacensībās, galvenokārt tas ir pazīstams cilvēka kompanjona lomā.

## Izskats

Vipets ir vidēja izmēra elegants suns ar īsu, smalku apmatojumu. Jebkura krāsa ir pieņemama, vienkrāsas vai plankumos uz balta fona. Baltiem suņiem liela nozīme ir acu plakstiņu, deguna un lūpu pigmentācijai. Suņa svars abiem dzimumiem ir no 9 līdz 16 kg. Ķermeņa garums ir apmēram vienāds vai nedaudz lielāks par ķermeņa augstumu skaustā, kas suņiem ir 47—53 cm, kucēm 42—49 cm. Dažādās valstīs augstuma standarts nedaudz atšķiras un pat pieļauj dažus liekus centimetrus, ja kopumā dzīvnieka līnijas ir harmoniskas. Krūškurvis dziļš, vēlams ne pārāk šaurs. Mugura nedaudz izliekta, krusti ieslīpi. Priekškājas ir platas un līdzenas, pakaļkājas spēcīgas, slaidas ar izteiktu apakšējās locītavas leņķi, augšstilbi labi muskuļoti. Aste ir gara, taisna vai mazliet izliekta galā, tā sniedzas līdz zemei. Kakls ir slaids, izliekts un samērā garš. Vipetam ir iegarena galva, platāka starp ausīm, pieres rajonā tā sašaurinās deguna virzienā. Pāreja no pieres uz deguna muguras daļu ir neizteikta. Degungals vēlams melns, bet suņiem ar gaišāku apmatojumu tas var būt zilganpelēks vai brūns. Pilnīgi rozā degungals skaitās kā brāķis. Žokļi ir spēcīgi ar pilnīgu šķērveida sakodienu. Acis ovālas formas, izteiksmīgas, pēc standarta vēlamas pēc iespējas tumšākas. Ausis nelielas, krokotas, augstu novietotas, pieguļ pie galvas. Uzbudinājuma brīdī ausis saslienas uz skrimšļiem, vērstas uz sāniem. Ausis, kas pilnīgi saslienas, nopietni samazina suņa vērtējumu izstādēs. Šai sugai izšķir darba suņa tipu un izstāžu tipu, kaut arī izstādēs teorētiski tie var konkurēt vienā klasē. Darba tipa suns ir mazāks, plecīgāks, ar īsāku kaklu, īsāku asti, platāku galvaskausu, mazliet garāku un rupjāku apmatojumu, šie suņi nav īsti piemēroti izstāžu karjerai, kaut arī atbilst standartam. Amerikā garspalvainie vipeti ir guvuši izteiktu popularitāti, bet oficiālais Amerikas Kinoloģiskās biedrības standarts šos suņus uzskata par brāķiem.

## Raksturs un audzināšana
Tas ir jūtīgs, jautrs dzīvnieks, kas stipri pieķeras savam saimniekam. Viņš centīsies vienmēr piedalīties, lai ko taisās darīt. Viņš ir diezgan viegli apmācāms un parasti ar prieku pilda dažādas komandas. Daži vipeti sasniedz augstus rezultātus adžiliti disciplīnā. Audzināšanā jāizvairās no kliegšanas uz suni un piespiedu dresēšanas metodēm, kas aizvaino suni un var viņu neatgriezeniski iebiedēt.
  
Pēc temperamenta vipeti mēdz būt ļoti dažādi. Lai izvēlētos sev piemērotu kucēnu, ir jāpazīst tā vecāku raksturi. Daži būs pakļāvīgi un klusi. Citiem atkal terjera senču ietekme būs izteiktāka, kas izpaudīsies lielākā tendencē uz riešanu un konfliktu meklēšanu ar citiem suņiem. Vipetiem ir diezgan grūti saturēt savas emocijas, tāpēc saimniekam jāseko līdzi, lai suns netraucētu apkārtējos. Jau sākumā ir jāiemāca savam vipetam neapriet pa pretējās puses trotuāru ejošos, kā arī nelēkt virsū garāmgājējiem, lai sasveicinātos.

Vipeti ir ļoti sabiedriski un grūti samierinās ar vientulību. Saimniekam, kas strādā visu dienu, labāk iegādāties divus dzīvniekus. Ja saimnieks nestrādā, viņam tāpat ir jāpieradina suns palikt vienam pašam, lai tad, kad tas būs patiešām nepieciešams, dzīvnieks nekristu panikā. Sākumā jāiziet uz pāris minūtēm vairākas reizes dienā un progresīvi šis laiks jāpagarina. Aizejot no mājām un atnākot nav jāizrāda pārliekas emocijas, jo tas veicina suņa trauksmi.

Daudzi vipeti mīl bērnus, ja tie izaug bērnu kompānijā. Turpretim vecāks suns izturas diezgan vēsi un piesardzīgi pret bērnu, kas ienāk viņa dzīvē, kad viņš to vismazāk gaidījis. Tomēr ar pacietību var arī tad sasniegt harmoniskas attiecības. 

Mājās vipets spēj sadzīvot ar kaķiem un citiem mājdzīvniekiem, ja viņu pie tiem pieradina agrā kucēna vecumā. Ārā jāatceras, ka tas ir medību suns, kas dzīsies pakaļ jebkuram pamanītam medījumam. Tāpēc pastaigām jāizvēlas vieta tālu no lielceļiem.

Jaunam vipetam katru dienu ir nepieciešama vismaz viena liela pastaiga svaigā gaisā bez saites. Tas ir lielisks suns riteņbraucējam amatierim vai labam skrējējam. Ar vipetu var arī piedalīties kursinga sacensībās un "mehāniskā zaķa" ķeršanā.

## Veselība un kopšana
Vipeti parasti ir ilgdzīvotāji un izceļas ar labu veselību. Šiem suņiem ir nepieciešama minimāla kopšana. Daudziem nepatīk mitrums. Ja suns atkārtoti izrāda nepatiku iet ārā lietus laikā, tam var iegādāties speciālu lietusmēteli. Tas pats attiecas uz silto apģērbu, it īpaši vecam dzīvniekam ziemas laikā.

Šī ir viena no šķirnēm, kurām iespējams piepūles izraisītas hipertermijas sindroms (angl. *Exercise-induced hyperthermia (EIH)*). Šim sindromam šķietami ir kāda ģenētiska izcelsme, jo visiem pārbaudītajiem suņiem tika atrasti kopīgi seni priekšteči, kaut arī vainīgais gēns joprojām nav noteikts. Simptomi parādās dzīvniekiem vecumā no 7 mēnešiem līdz diviem gadiem. Slimība izpaužas lēkmju veidā 5—15 min pēc mērenas piepūles vai uzbudinājuma un nav noteikti saistīta ar laika apstākļiem un gaisa temperatūru (kaut arī dažos gadījumos tiem var būt veicinoša loma). Suns šķiet apreibis, klūp, nereaģē, kad viņu sauc, sper dažus soļus un nokrīt uz sāniem, smagi elsdams. Temperatūra ir paaugstināta līdz 41—42°C. Suns no šī stāvokļa atgūstas pats un parasti pēc tam izskatās pilnīgi normāls. Dažādiem indivīdiem simptomu intensitāte ir atšķirīga. Vairumam suņu būs jāpārtrauc sporta karjera un sadzīvē jāizvairās no stipriem uzbudinājumiem. Efektīva ārstēšana vēl nav atrasta.

## Atsauces