Parastā varde

**Parastā varde** (latīņu: *Rana temporaria*) ir viena no visizplatītākajām vardēm Eiropā, tostarp Latvijā. Tā pieder pie īsto varžu dzimtas (*Ranidae*) un ir sastopama dažādos biotopos — mitrājos, mežos, pļavās un pat dārzos.

## Apraksts
thumb|200px|Parastā varde ūdenī sastopama nārsta periodā
thumb|200px|Pakaļkāju pirkstus savieno peldplēve
Parastā varde sasniedz 6—9 cm garumu, mātītes nedaudz lielākas par tēviņiem. Āda ir gluda un mitra, tās krāsa variē no brūnganas līdz zaļganai ar tumšiem plankumiem, kas palīdz maskēties. Raksturīgs tumšs V-veida plankums muguras augšdaļā un izteikts trīsstūrveida tumši brūns plankums aiz acīm. Vēderpuse balta vai iedzeltena, plankumaina. Gan tumšais deniņu plankums, gan šķērsvirziena svītras uz pakaļkājām ir raksturīgas visām brūnajām vardēm. Parastās vardes spēj padarīt ādas toni gaišāku vai tumšāku, lai tas atbilstu videi. Tēviņi mēdz būt tumšāki nekā mātītes. Vairošanās sezonā tie iegūst pelēcīgu vai zilganu nokrāsu (lai gan ne tik intensīvu kā purva varžu tēviņiem).

Acis ar horizontālām zīlītēm un caurspīdīgiem iekšējiem plakstiņiem, kas aizsargā tās zem ūdens. Purns strups. Ausu bungādiņas labi saskatāmas.

Pakaļkājas ir spēcīgas un piemērotas lēkšanai. To pirksti savienoti ar peldplēvi, kas ļauj labi peldēt. Atšķirībā no purva vardes, pakaļkāju pēdas apakšpusē pie iekšējā pirksta pamatnes ir mazs, ieapaļš paugurs. Purva vardēm pēdas paugurs ir ciets un plakans.

## Dzīves veids
Suga ir aktīva galvenokārt krēslā un naktī. Sastopama arī dienā, it īpaši pēc lietus vai mākoņainā laikā, bet retāk par purva vardi. Saulainā laikā slēpjas mitrās vietās starp augiem, zem akmeņiem, kritalām. Vairošanās laikā pavasarī uzturas ūdeņos, bet pārējo laiku pavada uz sauszemes. Ziemo nelielās upītēs un strautos, purvos, retāk lielās upēs, ezeros un dīķos bez caurteces vai zem lapu un zemes slāņa. Ūdenī ziemojošās vardes novietojas uz grunts, zem akmeņiem vai augājā, nemēdz ierakties dūņās. Skābekļa uzņemšana caur ādu ir pietiekama, lai nodrošinātu nekustīgo varžu vajadzības ziemošanas laikā. Sava izplatības areāla galējos ziemeļos tās var būt iesprostotas zem ledus līdz pat deviņiem mēnešiem gadā, taču pētījumi liecina, ka šādos apstākļos tās var būt relatīvi aktīvas temperatūrā, kas ir tuvu sasalšanas punktam. Pamostas no ziemas guļas drīz pēc sniega un ledus kušanas, un tūlīt dodas uz nārsta vietām.

## Vairošanās un attīstība
thumb|200px|Ikri ar gļotu apvalkiem
thumb|200px|Ikru kamols
thumb|200px|Vardes kāpurs — kurkulis
Pavasarī vardes hipofīzi stimulē ārējo faktoru, piemēram, dienas garuma un temperatūras, izmaiņas. Tā sāk ražot hormonus, kas savukārt rosina dzimumšūnu veidošanos. Parastā varde nārsto jebkurā ūdenstilpē ar stāvošu ūdeni, nav pārāk izvēlīga pret ūdens kvalitāti. Bieži nārstam izvēlas seklas un ātri žūstošas peļķes, tādēļ daudz olu un kurkuļu sausumā aiziet bojā.

Nārsto agri pavasarī — Centrāleiropā parasti marta vidū vai beigās, bet izplatības areāla lielākajā daļā (arī Latvijā) tas notiek aprīlī. Augstkalnu reģionos nārsts un kāpuru attīstība var ievērojami aizkavēties. Tad olu nēršana dažreiz notiek tikai vasarā.

Katra mātīte, atkarībā no vecuma, starp ūdensaugiem iznērš 700—4000 ikru, kuras tēviņš tūlīt apaugļo, tiklīdz tās nonāk ūdenī. Parastās vardes olas ir gandrīz melnas ar diametru 1,7—2,8 mm. Tām apkārt esošā želejveida konsistence ūdenī uzbriest, sasniedzot 8—10 mm diametru, un aizsargā trauslos embrijus. Nākamajā dienā ikru kamoli uzpeld ūdens virspusē, kur turpmākās 8 līdz 10 dienas, atkarībā no ūdens temperatūras, notiek embriju attīstība. Gļotainie apvalki darbojas kā lēcas, kas koncentrē saules starus un palīdz olām labāk sasilt. Pēc izšķilšanās kurkuļi ir 6—8 mm gari, gandrīz melni. Sākumā tie barojas ar saviem olu apvalkiem, vēlāk — ar dažādiem apaugumiem, atmirušu augu un dzīvnieku daļiņām un aļģēm. Kurkuļi attīstās ar metamorfozi, kas parasti ilgst 45—60 dienas. Pakaļkājas attīstās 6—9 nedēļu laikā, bet priekškājas pilnībā izaug aptuveni pēc 11 nedēļām. Sākumā kurkuļi elpo ar žaunām, bet 9 nedēļu laikā tiem izveidojas plaušas. Metamorfozes laikā pakāpeniski absorbējas aste, pēc 12 nedēļām tā ir gandrīz pilnīgi izzudusi. Jaunās, aptuveni 2 cm garās vardītes, iznāk uz sauszemes jūnija beigās vai jūlija sākumā. Dzimumgatavība iestājas trešajā dzīves gadā, kad ķermeņa garums ir 5—6 cm.

## Barošanās
Parastās vardes barojas ar kukaiņiem, zirnekļiem, sliekām un citiem bezmugurkaulniekiem, kurus tās ķer ar savām garajām, lipīgajām mēlēm. Barībai izmanto jebkuru medījumu, kas ir pieejams un vieglāk noķerams. Kurkuļi sākumā ir augēdāji un barojas ar aļģēm, bet attīstības gaitā kļūst par plēsējiem.

## Izplatība
Parastās vardes ir sastopamas Eiropas lielākajā daļā (Ziemeļeiropā un Centrāleiropā), Āzijā to izplatība sniedzas līdz Rietumsibīrijai. Ziemeļos tās apdzīvo visu Skandināviju, sasniedz polāro joslu un sastopamas līdz pat Ziemeļu Ledus okeānam. Nav atrastas Dienvideiropas valstīs kā Portugālē, Itālijā un Grieķijā. Tur dzīvo citas brūno varžu sugas. Vistālāk dienvidos parastās vardes ir novērotas līdz Grieķijas ziemeļiem. Bet Šveices ziemeļos tās ir sastaptas pat 2630 metru augstumā virs jūras līmeņa.

Parastā varde var nodzīvot līdz pat 12 gadiem, taču dabā tas notiek reti. Ar vardēm barojas dažādas putnu sugas, piemēram, stārķi, pūces, klijāni, kā arī citi plēsēji — lapsas, āpši, seski, mežacūkas. Ziemošanas vai nārsta laikā tās var kļūt par medījumu plēsīgajām zivīm. Kurkuļus medī spāru kāpuri un airvaboles.

Daudzas vardes iet bojā ceļu satiksmes un vides piesārņojuma dēļ. Lai gan parastās vardes ir biežāk sastopamā varžu suga Eiropā, ainavās ar monokultūrām un intensīvu lauksaimniecību tās nav atrodamas.

## Atsauces

## Ārējās saites