open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Kirils Peskovs

**Kirils Peskovs** (*Кирилл Александрович Песков*, dzimis ) ir Krievijas kosmonauts, komerciālo lidmašīnu pilots.

## Bērnība un izglītība
Kirils Peskovs piedzima Tuvas APSR (tagad Tivas Republika) galvaspilsētā Kizilā.

2007. gadā viņš pabeidza vidusskolu Krasnojarskas novada Nazarovas pilsētā.
2012. gadā Peskovs absolvēja Uļjanovskas Augstāko civilās aviācijas skolu ar kvalifikāciju "inženieris un specializāciju "Gaisa kuģu ekspluatācija".

## Darba gaitas
No 2012. gada septembra līdz 2013. gada jūlijam Kirils Peskovs strādāja par lidmašīnas *[[Boeing 757]]* otro pilotu lidsabiedrībā *[[Nordwind Airlines]]* Maskavas apgabala Šeremetjevas lidostā.
2013. gada jūlijā viņš sāka strādāt par lidmašīnu *Boeing-757* / *[[Boeing 767]]* otro pilotu lidsabiedrībā *Ikar* Krasnojarskas lidostā.

## Kosmonauta karjera
2017. gada 14. martā Kirils Peskovs pieteicās dalībai Jurija Gagarina Kosmonautu sagatavošanas centra izsludinātajā kosmonautu kandidātu konkursā.
2018. gada 10. augustā Aleksandrs Gorbunovs tika uzņemts par kosmonauta kandidātu Kosmonautu sagatavošanas centra kosmonautu grupā.
2019. gada 30. augustā viņš sekmīgi nokārtoja eksāmenu, iegūstot nirēja kvalifikāciju.
Pēc kosmonautu vispārējo sagatavošanas kursa pabeigšanas 2020. gada 2. decembrī viņam piešķīra kvalifikāciju "kosmonauts izmēģinātājs".

2023. gada maijā Kirils Peskovs tika apstiprināts SKS 72. ekspedīcijas dublieru apkalpe un SKS 73. ekspedīcijas pamatapkalpē.
2024. gada 1. augustā *[[NASA]]* paziņoja par Peskova apstiprināšanu kosmosa kuģa *Crew-10* pamatapkalpē.

Kirila Peskova pirmais kosmiskais lidojums sākās 2025. gada 14. martā, ar kosmosa kuģi *[[SpaceX Crew-10]]* dodoties uz Starptautisko kosmosa staciju. Viņš bija 72. un 73. ekspedīcijas lidojuma inženieris. Uz zemes atgriezās 9. augustā.

## Kosmisko lidojumu kopsavilkums

## Ārējās saites

* ПЕСКОВ Кирилл Александрович ФГБУ "НИИ ЦПК имени Ю.А.Гагарина", 
* Кирилл Александрович Песков astronaut.ru,
Apšu iela (Daugavpils)

**Apšu iela** ir iela Daugavpilī, Ruģeļu apkaimē. Apšu iela sākas Daugavas krastā, ved ziemeļu un ziemeļaustrumu virzienā un beidzas pilsētas robežā. Ielas turpinājums ir meža ceļš Naujenes pagastā, kas visbeidzot savienots ar autoceļu P65. Apšu iela iet cauri mežam un pārsvarā neapbūvēta, izņemot privātmājas ielas sākumā.

Ielas kopējais garums ir aptuveni 2410 metri. Ielas sākumā (līdz krustojumam ar Naujenes ielu) Apšu ielai ir asfalta segums un divas braukšanas joslas, bet tālāk ir grants segums un viena josla. Ielas sarkano līniju platums ir 12 metri. Satiksmes kustība atļauta abos virzienos. Sabiedriskais transports pa Apšu ielu nekursē, bet Nometņu ielā ir 10., 22. un 23. autobusu maršrutu pietura "Apšu iela".

Apšu iela redzama jau starpkaru perioda kartēs kā ceļš bez nosaukuma ārpus pilsētas. Nosaukums **Apšu iela** radās Latvijas PSR laikā un nekad nav mainījies.

## Ielu savienojumi
Apšu iela ir savienota ar šādām ielām:
* Strautu iela (T veida krustojums)
* Nometņu iela
* Naujenes iela
* Brūkleņu iela (2 reizes)
* Dunduru iela

## Atsauces
Stīvens Ču

**Stīvens Ču** (; dzimis ) bija Amerikas Savienoto Valstu fiziķis un politiķis, kas pazīstams ar savu ieguldījumu atomfizikā un lāzeru tehnoloģijās. 1997. gadā kopā ar Klodu Kohentannodji un Viljamu Filipu ieguva Nobela prēmiju fizikā “par metodes izstrādāšanu atomu atdzesēšanai un satveršanai ar lāzera gaismas palīdzību”. Ču specializējas eksperimentālajā fizikā, īpaši kvantu optikā un lāzeru dzesēšanas tehnoloģijās. No 2009. līdz 2013. gadam prezidenta Baraka Obamas administrācijā viņš bija Amerikas Savienoto Valstu enerģētikas ministrs, kļūstot par pirmo Nobela prēmijas laureātu, kurš ieņēmis šo amatu. Papildus savam politiskajam darbam Ču ir bijis augsta līmeņa zinātniskais vadītājs un pasniedzējs, tai skaitā Stenforda Universitātē un Bērkli Nacionālajā laboratorijā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Moro

**Moro** var būt:

* Moro — kopīgs apzīmējums Filipīnu dienvidrietumus apdzīvojošo musulmaņu tautām;
* Moro — uzvārds.
Anatolijs Šundels

**Anatolijs Šundels** (; dzimis  Mikolajivā) ir ukraiņu basketbolists, spēlē vieglā uzbrucēja pozīcijā, Ukrainas basketbola izlases dalībnieks. 2025. gadā spēlē Latvijas—Igaunijas Basketbola līgas un Latvijas Basketbola līgas (LBL) klubā BK Ogre. Iepriekš pārstāvējis Ukrainas, Čehijas un Igaunijas klubus.

A. Šundels ir dzimis un audzis Mikolajivā. Pieaugušo basketbolā debitēja jau 2010. gadā vietējā klubā *[[MBC Mykolaiv]]*. Spēlējis vairākos Ukrainas klubos, visilgāk — *[[BK Dnipro]]. *2022. gada pavasarī, pēc Krievijas iebrukuma Ukrainā, sezonu pabeidza Čehijas klubā ''BK KVIS Pardubice''.

Pēc tam divas sezonas aizvadījis Latvijas—Igaunijas Basketbola līgas klubos no Igaunijas Tallinas "Taltech" un *[[Tartu Ülikool Maks & Moorits]]*. 2024. gada rudenī A. Šundels pievienojās citam šīs līgas klubam BK Ogre no Latvijas.

Spēlējis Ukrainas U-18  un U-20 izlasē, bet kopš 2020. gada ir pieaugušo Ukrainas basketbola izlases dalībnieks, kuras sastāvā spēlējis vairāku starptautisko turnīru kvalifikācijas spēles, tomēr netika iekļauts izlasē startam 2022. gada Eiropas čempionātā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Moro (uzvārds)

**Moro** ir franču uzvārdu *Moreau*, *Moreaux* un *Moreaud* atveide latviešu valodā. Kā arī itāļu cilmes uzvārda *Moro* atveide latviešu valodā.

Cilvēki ar šādu uzvārdu:

* Aldo Moro (*Aldo Moro*; 1916—1978) — Itālijas jurists un politiķis;
* Gistavs Moro (*Gustave Moreau*; 1826—1898) — franču mākslinieks;
* Leons Moro (*Léon Moreaux*; 1852—1921) — franču sporta šāvējs;
* Pols Moro (*Paul Moreau*) — franču sporta šāvējs;
* Žanna Moro (*Jeanne Moreau*; 1928—2017) — franču aktrise, dziedātāja, scenāriste un režisore

## Skatīt arī
* Mora
* Morē
* Moro

## Atsauces
Vizbuļu iela (Daugavpils)

**Vizbuļu iela** ir iela Daugavpilī, Mežciema un Vizbuļu apkaimēs. Vizbuļu iela sākas pilsētas robežā ar Līksnas pagastu kā autoceļa P67 turpinājums, ved dienvidu virzienā gar dzelzceļu un beidzas krustojumā ar Purvu ielu. Ielas turpinājums ir Bērzu iela.

Vizbuļu ielā ir privātmāju apbūve, kā arī daudz neapbūvēto zemes gabalu.

Vizbuļu iela ir pilsētas nozīmes maģistrālā iela, bet tās sākums (aptuveni 700 metru garumā) ir arī valsts reģionālā autoceļa P67 daļa. Ielas kopējais garums ir aptuveni 1530 metri, visā garumā satiksmes kustība norit abos virzienos. Lielākajā ielas daļā ir asfalta segums un divas braukšanas joslas, bet ielas galā ir grants segums un viena josla. Pa Vizbuļu ielu kursē starppilsētu un piepilsētas satiksmes autobusi, kuriem šeit ir pietura "Mežciems".

Vizbuļu iela ir šīs ielas vienīgais nosaukums, kas radies Latvijas PSR laikā un nekad nav mainījies.

## Ievērojamie objekti
* Blakus Vizbuļu ielai atrodas slēgtās dzelzceļa stacijas "Mežciems" ēka.
* Ielas apkārtnē ir divi ezeri — Trikarts un Zirgezers.

## Ielu savienojumi
Vizbuļu iela ir savienota ar šādām ielām:
* autoceļš P67 (ielas turpinājums)
* Parka iela / Ventas iela
* autoceļš P67 (T veida krustojums)
* Kamēliju iela (T veida krustojums)
* Purvu iela (T veida krustojums)
* Bērzu iela (ielas turpinājums)

## Atsauces
Pārdaugavas iela

**Pārdaugavas iela** ir iela Daugavpilī, Daugavas kreisajā krastā, Grīvas apkaimē. Iela sākas krustojumā ar Ņekrasova ielu, ved dienvidaustrumu virzienā un beidzas savienojumā ar Noras ielu. Pārdaugavas ielā ir privātmāju apbūve.

Pārdaugavas ielas kopējais garums ir aptuveni 2270 metri, satiksmes kustība norit abos virzienos. No ielas sākuma līdz krustojumam ar Brjanskas ielu Pārdaugavas iela klāta ar asfalta segumu, bet pārējā daļa klāta ar grants segumu. Ielas sarkano līniju platums ir 15 metri. Sabiedriskais transports pa Pārdaugavas ielu nekursē.

Sākotnējais ielas nosaukums bija **Smilšu iela**. Latvijas PSR laikā tā bija pārdēvēta par **[[Vladimirs Majakovskis|Majakovska]] ielu**, bet pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas nosaukta par **Pārdaugavas ielu**.

## Ielu savienojumi
Pārdaugavas iela ir savienota ar šādām ielām:
* Ņekrasova iela (T veida krustojums)
* Brīvības iela
* Upes iela
* Amatu iela
* Ļermontova iela (T veida krustojums)
* Brjanskas iela
* Čehova iela
* Ūdens iela
* Liginišķu iela
* Staburaga iela
* Noras iela

## Atsauces
Haralds fon Brakels

**Haralds Ludvigs Oto fon Brakels** (, 1796—1851) bija vācbaltiešu ierēdnis un tulkotājs no krievu valodas, Rīgas Dabaspētnieku biedrības prezidents (1849—1851).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1796. gada 29. aprīlī Tērbatas kara tiesas asesora Voldemāra fon Brakela un viņa sievas Sofijas, dzimušas Īgelštrēmas, ģimenē.
Dienēja Pēterburgas dižciltīgo kadetu korpusā (1806—1812), atbrīvots slimības dēļ. 1815. gadā bija Cēsu apriņķa skolas krievu valodas skolotājs, tad adjunkts Tērbatas kārtības tiesā (1816—1817). Pēc pārcelšanās uz Rīgu bija Baltijas ģenerālgubernatora kancelejas sekretārs (1817—1820), tad vadīja valsts bankas kantori.

1833. gadā viņš piedalījās Vēstures un senatnes pētītāju biedrības dibināšanā, bija tās sekretārs (1835—1837) un goda loceklis (1850). Rīgas Vācu teātra līdzdibinātājs (1837). 1848. gadā viņu ievēlēja par Rīgas Dabaspētnieku biedrības prezidentu.
Miris 1851. gada 22. janvārī Rīgā.

## Atsauces
Frīdrihs Vangenheims fon Kvalens

thumb|Frīdrihs Vangenheims fon Kvalens ar apbalvojumiem
thumb|Vagenheima fon Kvalena poēma "Parīzes kauja" (1848)
**Frīdrihs Vangenheims fon Kvalens** (, 1791—1864) bija vācu virsnieks Krievijas Impērijas armijā, vēlāk ģeologs, Rīgas Dabaspētnieku biedrības prezidents (1847—1848).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1778. gada 4. maijā Holšteinā. Napoleona karu laikā 1805. gadā pārcēlās uz Vidzemes guberņu, studēja Tērbatas Universitātē. 1814. gadā viņš pieteicās Krievijas Impērijas Vitgenšteina 3. jēgeru pulkā, piedalījās Parīzes ieņemšanā, kaujā zaudēja kreiso roku. Pēc kara beigām līdz 1819. gadam turpināja dienēt Krievijas Impērijas armijā, pēc atvaļināšanās dzīvoja Orenburgas guberņā, kur veica ģeoloģiskus pētījumus un savāca lielu fosiliju kolekciju. Vēlāk atgriezās Vidzemē un nodarbojās ar ģeoloģiskiem pētījumiem. 1846. gadā viņš kopā ar Aleksandru fon Keizerlingu (1815—1891) un franču paleontologu Eduāru de Verneiju (*Verneuil*, 1805-1873) atkal devās uz Orenburgas guberņu, lai veiktu krīta un marmora atradņu ģeoloģisko izpēti.

1847. gadā viņu ievēlēja par Rīgas Dabaspētnieku biedrības prezidentu. Biedrībā interesi izraisīja viņa pētījumi par Kāla krāteri Sāmsalā un pētījumi par Vestienas Ilziņa ezera peldošajām salām.
1848. gadā Tērbatas "Baltiešu albumā" iespieda viņa poēmu "Parīzes kauja" (*Die Schlacht von Paris*). Mūža nogalē atgriezās dzimtenē un nomira 1864. gada 10. jūlijā Ārensburgā.

## Darbi
* Über einen im Kupfersandsteine der westuralschen Formation (Systéme permien) entdeckten Saurier Kopf : mit dem Wedel einer Kryptogamischen Fossilen Pflanze. [1845]. — 30 S.
* Bemerkungen über die eigenthümliche Erscheinung, dass an den meisten Flüssen Russlands das rechte Ufer gewoehnlich Hoch, das Linke aber flach gefunden wird und die Unmöglichkeit, das Causal-Verhaeltnniss dieses Phaenomens aus der grossen nordischen Diluvial-Fluth herzuleiten. [1847]. — [203] S.
* Die Schlacht von Paris; Dorpat: Otto Model, 1848
* Beiträge und Ergänzungen zu den geologischen Verhältnissen des Orenburgischen Gouvernements, insbesondere über die Gebirgskette des Obsche-Syrts und dessen nähere Beziehung zu der Central-Axe des Urals als gemeinschaftlicher Wasserscheider der europäischen und asiatischen Gewässer, über Hebungsperioden des südlichen Urals und pliocene oder postpliocene Ablagerungen etc. etc. [1850]. — 65 S.
* *Вангенгейм фон Квален Ф. Ф.* О черноземе в России. СПб.: тип. Королева и комп., 1854., 52 с.

## Atsauces
Lapislazurīts

thumbnail|upright=1.2|Lapislazurīta gabals
**Lapislazurīts**, zināms arī kā **lapis lazuli** vai **afgāņu lazurīts**, ir zils, necaurspīdīgs metamorfais iezis, kas galvenokārt sastāv no lazurīta (25–40%), kā arī satur kalcītu, pirītu un citus minerālus. To uzskata par pusdārgakmeni.

## Īpašības
Lapislazulītam raksturīga intensīvi zila krāsa ar zeltaini spīdīgiem pirīta ieslēgumiem un baltiem kalcīta plankumiem. Tas ir neviendabīgs, bet vizuāli pievilcīgs un augsti novērtēts dārgakmens.

## Nosaukums
Minerāla vārds cēlies no latīņu valodas vārda *lapis*, kas nozīmē akmens, un *lazuli*, ko viduslaikos latīņu valoda aizguva no seno persiešu vārda *lazhward*, kas nozīmē zils.

## Vēsture
Lapislazulīts ir viens no senāk zināmajiem dārgakmeņiem. To izmantoja jau pirms vairāk nekā 6000 gadiem Mezopotāmijā, Senajā Ēģiptē un Indas ielejas civilizācijā. Senie ēģiptieši to iestrādāja rotaslietās, faraonu kapenēs un izmantoja kā pulveri kosmētikā.

Viduslaikos no lapislazulīta pulvera ieguva pigmentu ultramarīns, ko izmantoja glezniecībā. Tas bija viens no dārgākajiem pigmentiem Eiropas mākslā līdz sintētiskā ultramarīna izgudrošanai 19. gadsimtā.

## Atradnes
Galvenā atradne ir Afganistānas Sar-e-Sang reģions Badahšānā. Citas atradnes ir Krievijā, Mjanmā, Čīlē, Indijā un ASV.

## Lietojums
Lapislazulītu izmanto:
* kā dekoratīvu akmeni rotaslietās;
* mozaīkās un intarsijās;
* par izejvielu ultramarīna iegūšanai.

## Ārējās saites
Olena Teliha

thumb|Olena Teliha
**Olena Teliha** (; 1906—1942) bija ukraiņu dzejniece, publiciste un aktīva nacionālās atmodas dalībniece.

## Dzīvesgājums
Olena Teliga dzimusi 1906. gada 21. jūlijā (3. augustā pēc jaunā stila) Sanktpēterburgā. Viņas tēvs Iļja Šovgenivs bija ievērojams inženieris un nākotnē kļuva par Ukrainas Tautas Republikas Transporta ministru. Pēc Ukrainas neatkarības zaudēšanas Telihu ģimene emigrēja uz Poliju, kur Olena absolvēja ģimnāziju un vēlāk studēja Čehijas Tehniskajā universitātē Prāgā.

Pēc padomju-vācu kara sākuma 1941. gada jūlijā viņa OUN gājiena grupas sastāvā kopā nelegāli šķērsoja robežu un pārcēlās uz Ļvivu, bet septembrī ieradās Rivnē, kur uzrakstīja publicistiskos rakstus *Розсипаються мури* un *Братерство в народі*, kas tika publicēti U. Samčuka rediģētajā laikrakstā *Волинь*. 1941. gada 22. oktobrī viņa ieradās Kijivā, kuru bija okupējusi vācu armija. Viņa iesaistījās Ukrainas Nacionālajā organizācijā (UNO) un vēlāk — Ukraiņu nacionālistu organizācijā (OUN). Kad nacistiskās Vācijas armija okupēja Kijivu, Teliha kļuva par Ukrainas Rakstnieku apvienības vadītāju.

1942. gada februārī Teliha tika arestēta kopā ar vīru okupētajā Kijivā par viņas nacionālistisko darbību. Viņa atteicās sadarboties ar nacistiem un tika nošauta Babijjarā. Viņas precīza apbedījuma vieta nav zināma.

## Pasaules skatījums
Teliha pretstatīja savus uzskatus Rietumu feministu uzskatiem, kas uzskatīja, ka sievietes uzdevums ir būt “maigai”, lai atbalstītu vīriešu cīņas sparu.

## Poēzija
Olenas Telihas dzejas mantojums nav liels, ir zināmi tikai 38 dzejoļi. Taču satura ziņā tas ir nepārspējami vērtīgs. Viņas dzejai raksturīga unikāla balss, kas literārajiem kritiķiem ir definēta kā “mīlas lirikas kaisle”. Dzejolī *Мужчинам* ir priekšnojauta par kauju, kurā sievietes pulcēs savus vīriešus. Viņu uzdevums ir sniegt vīriešiem savu maigumu, ticību viņu spēkam un tādējādi uzturēt viņu morāli. Lai gan šķēpa ņemšana rokās nav sievietes uzdevums, kad tas būs nepieciešams, sieviete stāvēs vīram līdzās un ies ar viņu līdz galam. *Вечірня пісня* liriskā varone ir gatava ņemt rokās un klēpī visu nastu, kas nomāc viņas mīļotā dvēseli, ar savu maigumu izkausēt viņa raizes un šo maigumu nodot tālāk kā spēcīgāko ieroci turpmākajā cīņā. Olenas Telihas dzeju raksturo arī spēja paredzēt. Dzejolī *Поворот* viņa detalizēti aprakstīja savu atgriešanos dzimtenē, bet dzejolī *Лист* paredzēja savu traģisko galu: “Karsta nāve — ne ziemas miršana”, par ko viņa lūdza Dievu, un savā poētiskajā iztēlē saskatīja, ka, ierodoties “Mūsu drūmajā un skaistajā krastā”, viņas “dzīve sabremzēsies un aizpeldēs prom — Kā kuģis ugunīgā spīdumā”.

## Ārējās saites
Gothards Augusts fon Lēviss of Menārs

thumb|Lēvisam of Menāram piederējusī Berģes muižas ēka (2015).
**Gothards Augusts fon Lēviss of Menārs** (, 1801—1849) bija vācbaltiešu jurists, Rīgas Dabaspētnieku biedrības prezidents (1848-1849). Pēc dzimtbūšanas atcelšanas dedzīgi iestājās par muižnieku tiesībām atbilstoši 1819. gada zemnieku brīvlaišanas nolikumam (*Bauernverordnung*).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1801. gada 1. jūlijā Rīgā virsnieka, vēlākā Vidzemes landmaršala Frīdriha fon Lēvisa of Menāra (1767-1824) un viņa sievas Johanas Vilhelmīnes, dzimušas fon Posses (1779-1831), ģimenē. 
Studēja tieslietas Tērbatas Universitātē (1818-1822), strādāja par Tērbatas zemes tiesas asistentu (1824-1828).  Pēc pārcelšanās uz Rīgu bija Vidzemes hoftiesas asistents (1828), viceprezidents (1835) un prezidents (1847-1849). 

1833. gadā viņš piedalījās Vēstures un senatnes pētītāju biedrības dibināšanā, bet 1842. gadā no tās izstājās. 1848. gadā viņu ievēlēja par Rīgas Dabaspētnieku biedrības prezidentu.  
Miris 1849. gada 22. jūlijā Berģes muižā (*Bergshof*).

## Atsauces
Anna Moskva

**Anna Moskva** (; dzimusi  Zamoscā) ir Polijas politiķe, iepriekš strādājusi par klimata un vides ministri premjerministra Mateuša Moravecka otrajā valdībā no 2021. gada 26. oktobra līdz 2023. gada 27. novembrim. Viņa ir otrā ministre, kas ieņem šo amatu pēc pirmā ministra Mihala Kurtika (*Michał Kurtyka*). Moskva iepriekš strādājusi arī par valsts sekretāra vietnieci Jūras ekonomikas un iekšzemes kuģniecības ministrijā.

## Dzīvesgājums
Anna Moskva dzimusi 1979. gada 27. maijā Zamoscā, Polijā. Viņa ir absolvējusi Jana Zamojska vidusskolu šajā pilsētā, kur 1996. gadā kļuva par uzvarētāju reliģijas zinību olimpiādē, kas bija viena no valsts skolu olimpiādēm. Papildus dzimtajai poļu valodai viņa brīvi pārvalda angļu, franču un spāņu valodas.

Vēlāk Moskva pabeidza Ļubļinas Katoļu universitāti, kur studēja socioloģiju, un Marijas Sklodovskas-Kirī universitāti, kur studēja starptautiskās attiecības. Pēcdiploma studijas Varšavas Universitātē uzņēmējdarbības vadībā.

Laikā, kad viņa tika iecelta par klimata un vides ministri, Moskva strādāja par Polijas naftas pārstrādes uzņēmuma PKN Orlen vadītāju un vadīja jūras vēja parku projektus.

Krievijas iebrukuma Ukrainā laikā 2022. gadā Anna Moskva aicināja nekavējoties noteikt sankcijas Krievijas naftai un gāzei un paziņoja, ka Polija vēlas, lai Eiropas Savienībai tiktu noteikts skaidrs termiņš, līdz kuram Savienība pārtrauks Krievijas naftas importu. Viņa arī paziņoja, ka ES būtu jāsoda puses, kas par Krievijas gāzi maksā rubļos, un ka Polija ir gatava palīdzēt Vācijai pārtraukt Krievijas naftas lietošanu.

Arī Moskvas vadībā Polija 2023. gadā iesniedza sūdzību Eiropas Komisijai pret Vāciju par to, ka tā, iespējams, nav izvedusi atkritumus, kas nelegāli izvesti no Vācijas uz Poliju un tur uzglabāti.

## Atsauces

## Ārējās saites
Eduards Tralmaks

**Eduards Tralmaks** (dzimis  Rīgā) ir latviešu hokejists, spēlē kreisās malas uzbrucēja pozīcijā, Latvijas jaunatnes un pieaugušo izlašu dalībnieks. 

Pēc 2024.—2025. gada Čehijas Ekstralīgas sezonas, kurā Kladno "Rytiri" sastāvā kļuva par līgas rezultatīvāko spēlētāju, 2025. gada martā noslēdza divvirzienu līgumu ar Nacionālās hokeja līgas klubu Detroitas "Red Wings". Pirms 2025.—2026. gada sezonas aizvadīja treniņnometni ar *Red Wings* un nospēlēja vienu pārbaudes spēli. Oktobra sākumā tika aizsūtīts uz *Red Wings* fārmklubu Amerikas hokeja līgā Grandrepidsas "Griffins".

## Atsauces

## Ārējās saites
Navahu nācija

thumb|upright=1.5|Navahu nācija un tās nodaļu karte
**Navahu nācija** (navahu: *Naabeehó Bináhásdzo*, ), līdz 1969. gadam — **Navahu indiāņu reservāts** (*Navajo Indian Reservation*), ir lielākā Amerikas pamatiedzīvotāju pašpārvaldes teritorija (rezervāts) ASV, kuru apdzīvo navahi. Tā atrodas trīs štatos: Arizonā, Jūtā un Ņūmeksikā, un tās kopējā platība ir aptuveni 71 000 km².

## Politiskā struktūra un pārvalde
thumb|250px|Navahu nācijas padomes palāta (''Béésh bąąh dah si'ání'', ''Navajo Nation Council Chambers'')

Navahu nācijai ir plaša autonomija, tai ir sava konstitūcija, likumdevējiestādes un pārvaldes struktūras. Navahu nācijas galvenās iestādes ir:

* Navahu prezidenta un viceprezidenta birojs — izpildvara;
* Navahu nācijas padome (*Navajo Nation Council*) — likumdevējiestāde;
* Navahu nācijas Augstākā tiesa (*Supreme Court of the Navajo Nation*) — tiesu vara.

## Iedzīvotāji un kultūra
Rezervātā dzīvo aptuveni 170 000 cilvēku, un kopējais reģistrēto navahu tautas pārstāvju skaits pārsniedz 300 000. Viņi runā navahu valodā, kas ir viena no lielākajām pamatiedzīvotāju valodām Ziemeļamerikā.

Tradicionālā kultūra ietver amatniecību, mitoloģiju, un garīgos rituālus.

## Saimniecība
thumb|250px|Aitu ganāmpulks Navahu nācijā

Saimniecība galvenokārt balstās uz tūrismu, dabas resursiem (akmeņogles, urāns), lopkopību un amatniecību. Ir arī attīstītas valdības atbalstītas ekonomikas programmas.

## Vēsture
Navahu tauta ir viena no lielākajām un vēsturiski nozīmīgākajām Amerikas pamatiedzīvotāju grupām. 19. gadsimtā ASV federālā valdība un ASV Armija navahus piespiedu kārtā pārvietoja uz rezervātiem.

## Ārējās saites
Etiopijas karogs

thumb|Etiopijas karogs
**Etiopijas karogs** ir Etiopijas valsts simbols.

Karogs sastāv no trim horizontālām joslām: augšējā josla ir zaļa, vidējā – dzeltena un apakšējā – sarkana. Zaļā krāsa simbolizē zemi un tās auglību, dzeltenā – harmoniju un taisnīgumu, savukārt sarkanā – tautas asinis, kas izlietas par brīvību un neatkarību. Karoga centrā atrodas zilas krāsas aplis ar dzeltenu piecstaru zvaigzni un stariem. Zvaigzne un tās stari simbolizē vienotību un tautu līdzvērtību.

Etiopijas karogs ir viens no vecākajiem Āfrikas karogiem, un tā krāsas kļuvušas par simbolu daudzām Āfrikas valstīm, veidojot tā dēvēto "panafrikāņu" krāsu paleti.

## Ārējās saites
Grenlandes ģerbonis

thumb|Grenlandes ģerbonis
**Grenlandes ģerbonis** ir valsts oficiālais simbols. Zilā laukā attēlots polārlācis, kas stāv uz pakaļkājām, simbolizējot Grenlandes dabas varenību un polārlāča nozīmi vietējā kultūrā.

Pašreizējā versija tika pieņemta 1989. gadā.

## Ārējās saites
Grenlandes karogs

thumb|Grenlandes karogs
**Grenlandes karogs** ir oficiālais Grenlandes autonomās teritorijas simbols, kas tika pieņemts 1985. gada 21. jūnijā.

Karogs sastāv no divām horizontālām joslām: augšējā ir balta, bet apakšējā — sarkana. Nedaudz pa kreisi no centra atrodas aplis, kas ir sadalīts divās daļās: augšējā daļa ir sarkana, bet apakšējā — balta. Baltā krāsa simbolizē ledu un sniegu, savukārt sarkanā — sauli un okeānu. Aplis attēlo sauli, kas lec virs ledājiem, simbolizējot Grenlandes dabas skaistumu un vietējo kultūru.

## Ārējās saites
Oleksandra Šļahova

thumb|Oleksandra Šļahova
**Oleksandra Šļahova** (; 1923—1944) bija padomju snaipere Otrā pasaules kara laikā.

Kopumā iznīcināja 69 ienaidnieka karavīrus un virsniekus.

## Dzīvesgājums
Dzimusi 1923. vai 1924. gadā Zaporižjas pilsētā. Pirms kara strādāja rūpnīcā. Sākoties karam un vācu ofensīvai, viņa kopā ar māti, māsu un brāli evakuējās uz Urāliem.

Šļahova tika iesaukta Sarkanajā armijā, 1942. gada decembrī ar izcilību pabeidza sieviešu snaiperu skolu. No 1943. gada augusta viņa bija aktīvajā armijā, cīnījās 21. gvardes strēlnieku divīzijā.

1943. gada 1. decembrī viņu ievainoja mīnas gabals. Pēc ārstēšanās slimnīcā Šļahova atgriezās savā vienībā. Ar 1943. gada 5. decembra divīzijas pavēli 59. gvardes strēlnieku pulka 8. strēlnieku rotas snaipere, gvardes seržante A. N. Šļahova tika apbalvota ar Sarkanās zvaigznes ordeni. 1944. gada janvārī par 55 ienaidnieka karavīru un virsnieku iznīcināšanu tika apbalvota ar medaļu “Par varonību”. Tā paša gada 31. janvārī viņa tika apbalvota ar Sarkanā karoga ordeni.

1944. gada 4. oktobrī Oleksandra Šļahova uzrakstīja savu pēdējo vēstuli mātei:

Gājusi bojā 1944. gada 7. oktobrī Latvijas PSR teritorijā. Tika apglabāta Dobelē.

## Ārējās saites
Frīdrihs Būze

thumb|F. A. Būzes "Kalnu ceļojums no Gīlānas uz Asterabādu" (1849).
**Frīdrihs Aleksandrs Būze** (, 1821—1898) bija vācbaltiešu botāniķis un ceļotājs, Rīgas Dabaspētnieku biedrības prezidents (1863–1867) un goda loceklis (1881).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1821. gada 18. novembrī Rīgā tirgotāja Frīdriha Būzes un viņa sievas Sofijas, dzimušas Grāves, ģimenē. 
Mācījās Vidzemes guberņas ģimnāzijā Rīgā. Pēc botānikas studijām Tērbatas Universitātē (1840-1842) un Berlīnes Universitātē viņš 1843. gadā aizstāvēja *Dr. phil.* grādu Heidelbergas Universitātē. Apmetās uz dzīvi Pēterburgā, kur kopā ar paleontologu Kristiānu Panderu veica zinātniskus pētījumus, vēlāk devās ekspedīcijā uz Aizkaukāzu un Persiju (Gīlānas un Māzenderānas provincēm, 1847-1849).  
1850. gadā atgriezās dzimtenē un saimniekoja Bērzmentes (*Bersemünde*) muižā (1857-1862), pēc tam dzīvoja Frīdriķa muižiņā (*Friedrichshof*) uz Bieķensalas (1865-1888). 

Bija Rīgas Dabaspētnieku biedrības sekretārs (1850-1856), tad prezidents (1863-1867). Vēlāk arī Dārzkopju apvienības prezidents (*Gartenbauverein*, 1876-1880) un pilsētas pilnvarnieks (*Stadtverordneter*, 1882-1890). 
Miris 1898. gada 17. decembrī Rīgā.

## Darbi
* *Genera plantarum Livoniae indigenarum*. 1840. - 129 S. (Tērbatas Universitātes studenta F. A. Būzes pārskats par Vidzemes vietējo augu dzimtēm) 
* *Eine Reise durch Transkaukasien und Persien in den Jahren 1847-1849*. Moscau: Buchdruckerei der Kaiserlichen Universitaet, 1855. - 88 S.
* *Aufzählung der auf einer Reise durch Transkaukasien und Persien gesammelten Pflanzen* (1860)
* *Zwei einheimische Lachsbrüt-Anstalten*. Riga: Druck von W.F. Häcker, 1862. - 15 S.

## Atsauces
Ufoloģija

**Ufoloģija** ir pseidozinātne, kas pēta neidentificētus lidojošus objektus (NLO) un ar tiem saistītus fenomenus. Tā ietver ziņojumu vākšanu, aculiecinieku liecību analīzi, kā arī teoriju un hipotēžu izstrādi par iespējamiem NLO izcelsmes avotiem, tostarp ārpuszemes dzīvības esamību.

Lai gan ufoloģija nav atzīta par oficiālu zinātnes nozari, tā piesaista gan entuziastus, gan pētniekus, kuri cenšas izskaidrot dīvainus novērojumus debesīs.

## Vēsture
Jau senatnē dažādu civilizāciju hronikas un mīti piemin debesu parādības, kas dažkārt tiek interpretētas kā iespējamie NLO. Senajā Romā tika ziņots par "lidojošiem kuģiem", bet viduslaiku Eiropā hronikās fiksēti neparasti debesu fenomeni, kuri, iespējams, bija meteorīti.

Mūsdienu ufoloģija sākās 20. gadsimtā, kad 1896.–1897. gadā ASV izplatījās "lidojošo kuģu" panika. Otrā pasaules kara laikā piloti bieži ziņoja par dīvainām gaismām jeb "Foo Fighters", kas pavadīja lidmašīnas, bet 1941. gadā *Cape Girardeau* notikums dažkārt tiek dēvēts par pirmo iespējamo NLO katastrofu ASV.

Lielu uzmanību NLO fenomens guva 1947. gadā pēc pilota Keneta Arnolda ziņojuma par "lidojošiem šķīvīšiem" Vašingtonas štatā. Tajā pašā gadā notika slavenais Rozvela incidents, kurā ASV militārie spēki sākotnēji ziņoja par "lidojoša diska" atgūšanu, bet vēlāk paziņoja, ka tas bija tikai laika apstākļu balons. 1952. gadā NLO parādījās virs Vašingtonas Baltā nama, radot vēl lielāku sabiedrības interesi.

Lai izpētītu šos fenomenus, ASV valdība uzsāka vairākus militārus projektus: *Project Sign* (1947–1949), *Project Grudge* (1949–1951) un Project Blue Book (1952–1969). Tomēr pēc pēdējā pētījuma noslēgšanas secināts, ka NLO nerada draudus nacionālajai drošībai, un projekts tika slēgts.

Ufoloģija turpināja attīstīties, īpaši pēc 1961. gada Bētijas un Bārnija Hillu nolaupīšanas stāsta, kas kļuva par pirmo plaši izplatīto gadījumu par saskarsmi ar citplanētiešiem. 1980. gadā Rendlešemas meža incidents Lielbritānijā tika nodēvēts par "Britu Rozvelu". 20. gadsimta beigās un 21. gadsimta sākumā NLO fenomens ieguva plašu popularitāti masu kultūrā, īpaši ar filmām kā *Close Encounters of the Third Kind* un seriālu *The X-Files*.

Pēdējos gados ASV valdība ir atkal pievērsusies neidentificētu gaisa fenomenu (UAP) izpētei. 2017. gadā publiski tika izplatīti Pentagona slepeni video ar ASV pilotu novērojumiem, bet 2021. gadā ASV izlūkdienestu ziņojumā atzīts, ka daži no šiem fenomeniem joprojām nav izskaidrojami. 2023. gadā ASV Kongresa sēdē bijušie izlūkdienestu darbinieki apgalvoja, ka valdība slēpj informāciju par iespējamiem citplanētiešu kuģiem un nezināmiem biologiskiem materiāliem.

## Ārējās saites
Kaulu audzējs

**Kaulu audzējs** ir patoloģisks jaunveidojums kaulaudos, kas var būt gan labdabīgs, gan ļaundabīgs. Audzēja rašanās cēloņi var būt embrionālās attīstības traucējumi (īpaši bērniem), atkārtotas traumas un noteikti arodfaktori, piemēram, ilgstoša saskarsme ar jonizējošo starojumu.

## Veidi
Labdabīgi kaulu audzēji visbiežāk veidojas no pašiem kaulaudiem (osteomas, kaulu cistas), skrimšļaudiem (hondromas), saistaudiem (miksomas, fibromas), kā arī citiem kaulu struktūrelementiem, piemēram, taukaudiem, nervu audiem un asinsvadiem. Morfoloģiski un pēc izcelsmes tiem tuvi ir arī dažādi kaulu attīstības traucējumi, piemēram, fibrozā kaulu displāzija, kaulu hondromatoze (Oljē slimība) un deformējošā osteoze (Pedžeta slimība).

Ļaundabīgie kaulu audzēji var attīstīties no dažādiem kaulu elementiem, tomēr kaulu sarkoma sastopama samērā reti. Visbiežāk tā ietekmē ceļa locītavu, augšstilba, augšdelma, iegurņa kaulus un ribas.

## Simptomi
Kaulu vēzim ir raksturīgi dažādi simptomi, kuru smagums atkarīgs no veida un stadijas:

* **Sāpes kaulos** – viens no biežāk sastopamajiem simptomiem. Sāpes var būt sākot ar vieglām un periodiskām līdz stiprām un pastāvīgām. Dažkārt sāpes ir grūti lokalizēt vai tās var būt saistītas ar metastātisko procesu citās ķermeņa daļās.
* **Iekaisums un pietūkums** – audzējs var izraisīt lokālu iekaisumu un paaugstinātu jutību skartajā zonā.
* **Kaulu lūzumi** – ļaundabīgā procesa dēļ kauli kļūst trausli, palielinot spontānu lūzumu risku. Turklāt var pasliktināties arī to kaulu stāvoklis, kas atrodas tuvu audzējam.
* **Svara zudums un gremošanas traucējumi** – kaulu vēzis, tāpat kā citi onkoloģiskie procesi, var izraisīt pēkšņu un neizskaidrojamu svara zudumu. Šis simptoms bieži ir saistīts ar samazinātu apetīti un gremošanas traucējumiem.
* **Nogurums** – ilgstošs nespēks, kas nepāriet pat pēc atpūtas.
* **Anēmija** – kaulu vēzis var izraisīt anēmiju jeb mazasinību, kas rodas dzelzs deficīta vai kaulu smadzeņu funkcijas traucējumu dēļ. Ļaundabīga audzēja gadījumā organisms var palielināt balto asinsķermenīšu ražošanu uz sarkano asinsķermenīšu rēķina, tādējādi veicinot anēmijas attīstību.
* **Miega traucējumi** – sāpes bieži pastiprinās naktī, traucējot miegu.

## Diagnostika un ārstēšana
Kaulu audzēju diagnostikā parasti izmanto rentgenoloģiju, bet dažkārt nepieciešama arī slimā kaula punkcija.

Ārstēšana visbiežāk ir ķirurģiska – sākot no nelielām operācijām, kas saglabā locekļa funkcionalitāti, līdz plašākām iejaukšanām, tostarp amputācijai. Staru terapiju izmanto reti, jo kaulu audzēji ir salīdzinoši izturīgi pret radiāciju. Dažkārt ķirurģisko ārstēšanu kombinē ar ķīmijterapiju. Profilakse ietver hronisku kaulu slimību un labdabīgu audzēju savlaicīgu ārstēšanu, kā arī kaitīgo arodfaktoru novēršanu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Līksnas iela (Daugavpils)

**Līksnas iela** ir iela Daugavpilī, Vecajā Forštatē. Līksnas iela sākas strupceļā pie Piekrastes ielas pārvada pār Latgales ielu, ved ziemeļrietumu virzienā un beidzas krustojumā ar Ormaņu ielu. Līksnas ielā ir privātmāju apbūve.

Ielas garums ir 920 metri. Visā garumā tā klāta ar asfalta segumu, satiksmes kustība norit abos virzienos. Līksnas ielā ir divas braukšanas joslas, izņemot pēdējo posmu starp Šūņu un Ormaņu ielu, kur Līksnas iela kļūst nedaudz šaurāka. Sabiedriskais transports pa Līksnas ielu nekursē.

Līksnas iela (līdz 1920. gadam ) ir šīs ielas vienīgais nosaukums, kas laika gaitā nav mainījies. Arī gandrīz nemainīga no 19. gadsimta palika ielas apbūve, kas ļauj atzīt Līksnas ielu par kultūrvēsturiski vērtīgo teritoriju.

## Ievērojamie objekti
* Nr. 38 — Vecās Forštates vecticībnieku lūgšanu nams.

## Ielu savienojumi
Līksnas iela ir savienota ar šādām ielām:
* Piekrastes iela (savienojums tikai gājējiem)
* Ceru iela (T veida krustojums)
* Līkā iela (T veida krustojums)
* Aveņu iela
* Šūņu iela
* Ormaņu iela (T veida krustojums)

## Atsauces
Ņina Matvijenko

thumb|Festivālā '''''Молода Галичина''''' 2008. gadā
**Ņina Matvijenko** (; 1947—2023) bija ukraiņu dziedātāja un tautas māksliniece, Ukrainas Varone (2006).

## Dzīvesgājums
Dzimusi Žitomiras apgabalā, lielā zemnieku ģimenē. Jau bērnībā viņa izrādīja interesi par tautas mūziku un dziedāšanu. Pēc skolas pabeigšanas viņa iestājās Kijivas Nacionālajā kultūras un mākslas universitātē, kur apguva vokālo mākslu un mūzikas teoriju.

Ņina Matvijenko pievienojās  ukraiņu folkloras ansamblim "Hrečaņiki" (*Гречаники*). Viņas repertuārā bija ukraiņu tautas dziesmas, kas izcēlās ar emocionālu dziļumu, vokālo tehniku un izteiksmīgumu. Viņa kļuva par vienu no vadošajiem solistiem Ukrainas Valsts akadēmiskajā kapelā *Думка* un vēlāk uzstājās gan individuāli, gan ar ansambļiem. Viņa popularizēja tautas mūziku ne tikai Ukrainā, bet arī ārpus tās robežām, uzstājoties Eiropā, Amerikā un citās valstīs. Viņas balss bieži tika salīdzināta ar tautas dvēseles izteicēju.

1985. gadā Ņinai Matvijenko tika piešķirts Ukrainas Tautas mākslinieces tituls. Viņa saņēma arī vairākas citas balvas, tostarp Ševčenko prēmiju par ieguldījumu Ukrainas kultūrā.

## Filmogrāfija

### Lomas kino
* 1973 — *Як гартувалася сталь*
* 1986 — *Звинувачується весілля*
* 1987 — *Солом'яні дзвони*
* 1990 — *Далі польоту стріли*
* 1998 — *Посмішка звіра*

### Vokāls
* 1972 — *Зникла грамота*
* 1984 — *Іванко і цар Поганін*
* 1988 — *Гори димлять*
* 2004 — *Сорочинський ярмарок* (dziesmas atskaņojums kā filmas uvertīra)
* 2005 — *Колискові світу*
* 2014 — *Смерть шпигунам. Листя нора.*

## Apbalvojumi
* Ukrainas PSR Goda māksliniece (1978)
* Ukrainas PSR Tautas māksliniece (1985)
* T. Ševčenko Ukrainas PSR Valsts prēmijas laureāte (1988).
* Kņazienes Olgas III pakāpes ordenis (1997)
* Ukrainas Varone (2006)
* Kijivas Goda pilsone (2016)
* Kņazienes Olgas II pakāpes ordenis (2020)
* Ukrainas nacionālā leģenda (2024. gadā, pēcnāves kārtā)

## Ārējās saites
Mansu valoda

**Mansu valoda** (*мааньси лантӣ*, *maansi lantɨ*), agrāk **vogulu valoda** (), ir viena no urāliešu valodu saimes somugru atzara valodām, kas galvenokārt izplatīta Hantu-Mansu autonomajā apvidū Krievijas Federācijā, rietumos no Urālu kalniem. Tā ir cieši radniecīga hantu valodai, un abas kopā bieži tiek apzīmētas ar terminu Obas ugru valodas, kas savukārt ar ungāru valodu veido ugru valodu grupu.

Mansu valoda ir apdraudēta valoda. To prot ap 2200 cilvēku, galvenokārt mansi, lai gan mansu tautas kopskaits ir ap  cilvēku. Lielākā daļa mansu valodas pratēju ir gados vecāki cilvēki, un valodas ikdienas lietojums ģimenēs un sabiedrībā ir strauji sarucis. Mansu valodai ir vairāki savstarpēji atšķirīgi dialekti, ko dažkārt uzskata par atsevišķām valodām. Līdz mūsdienām vislabāk dokumentēts ir ziemeļu dialekts, uz kura pamata, izmantojot pielāgotu kirilicas alfabētu, veidota mansu literārā valoda.

## Ārējās saites
Sybil A

**Olha Mahdebura**, pazīstama kā ***Sybil A*** (; dzimusi  Kijivā) ir ukraiņu pornoaktrise.

## Dzīvesgājums
Strādāja kafejnīcā. 2014. gada aprīlī viņa sāka strādāt kā modele, piedaloties kailfoto sesijās dažādām tīmekļa vietnēm, tostarp *MetArt*, *Femjoy*, *MPL Studios*, *My Naked Doll* un citām. Viņas kā modeles darbi publicēti Honkongas ķīniešu valodā iznākošajā dienas laikrakstā *Oriental Daily News*.

2016. gadā viņa debitēja pornoindustrijā, piedaloties tradicionālā un lesbiešu seksa ainās. 2018. gada jūlijā ainā *Oil and Anal*, kas vēlāk tika iekļauta filmā *First Anal 8*, viņa pirmo reizi filmējās anālā seksa ainā. Filmēšanas laukumā viņa strādā arī par grima mākslinieci.

Viņa sadarbojas ar *[[21Sextury]]*, *[[DDF Network]]*, *[[LetsDoeIt]]*, *[[MetArt]]*, *[[Nubile Films]]*, *[[SexyHub]]*, *[[Vixen Media Group]]* (*[[Blacked]]*, *[[Tushy]]* un *[[Vixen]]*), *[[X-Art]]* un daudziem citiem.

2020. gada oktobrī *Sybil A* kopā ar *[[Christian Clay]]* un ukrainieti *[[Lika Star]]* ieguva *[[XBIZ Europe]]* balvu kategorijā Labākā glamūra seksa aina par *Vixen Studio* producēto *Body Warmth* trīskāršo ainu.

Kopš 2020. gada februāra viņa ir piedalījusies vairāk nekā 145 filmās un ainās.

## Apbalvojumi un nominācijas

## Atsauces

## Ārējās saites

* ''Sybil A'' *AVN* tīmekļa vietnē 
* ''Sybil A'' *Eurobabeindex* tīmekļa vietnē
Ļudmila Pavličenko

thumb|Ļudmila Pavličenko
**Ļudmila Pavličenko** (; dzimusi **Belova**; 1916—1974) bija padomju militārpersona, Sarkanās armijas 25. kājnieku divīzijas snaipere Otrā pasaules kara laikā, Padomju Savienības Varone (1943). Pēc kara beigām PSRS Jūras kara flotes ģenerālštāba virsniece. Personīgi nošāva vismaz 309 ienaidnieka karavīrus un ir veiksmīgākā snaipere-sieviete vēsturē.

## Dzīvesgājums
Dzimusi 1916. gada 12. jūlijā Kijivas guberņas Bilas Cerkvas pilsētā (tagad Ukraina). Mācījās skolā līdz 14 gadu vecumam, kad ģimene pārcēlās uz Kijivu. Pēc 9. klases beigšanas Ļudmila strādāja par slīpētāju rūpnīcā un vienlaikus mācījās 10. klasē, iegūstot vidējo izglītību. 1937. gadā viņa iestājās Kijivas Universitātes vēstures fakultātē. Studiju laikā viņa nodarbojās ar šaušanas sportu. Viņa veiksmīgi aizstāvēja disertāciju par Bohdanu Hmeļņicki.

1932. gadā viņa apprecējās ar Oleksiju Pavličenko un dzemdēja dēlu Rostislavu (1932—2007). Drīz vien laulība tika šķirta. Vācijas un Padomju Savienības karš Ļudmilu aizsteidza Odesā viņas diplomdarba prakses laikā. Jau pirmajās kara dienās Ļudmila Pavličenko brīvprātīgi devās uz fronti.

Leitnante Pavļičenko cīnījās Čapajeva strēlnieku divīzijā. Piedalījās kaujās Moldovā, Odesas un Sevastopoles aizsardzībā. Līdz 1942. gada jūlijam Pavličenko jau bija likvidējusi 309 vācu karavīrus un virsniekus (tai skaitā 36 ienaidnieka snaiperus), turklāt kauju laikā viņai izdevās apmācīt lielu skaitu snaiperu.

Viņa apprecējās ar snaiperi Leonīdu Kičenko, ar kuru bija iepazinusies pirms kara Kijivā. 1942. gada 4. martā Kičenko tika nogalināts Sevastopolē.

1942. gada jūnijā viņa tika ievainota. Drīz pēc tam viņa kopā ar delegāciju tika nosūtīta uz Kanādu un ASV. Brauciena laikā viņu pieņēma ASV prezidents Franklins Rūzvelts. Amerikāņu kantrī dziedātājs Vudijs Gatrijs (*Woody Guthrie*) par viņu sarakstīja dziesmu *Miss Pavlichenko*.

No 1943. gada Pavličenko nepiedalījās karadarbībā, bija instruktore netālu no Maskavas un ieguva majora pakāpi. Ar PSRS Augstākās Padomes Prezidija 1943. gada 25. oktobra dekrētu Ļudmilai Pavličenko tika piešķirts Padomju Savienības Varoņa tituls.

Pēc kara viņa 1945. gadā absolvēja Kijivas Universitāti, dzīvoja un strādāja Maskavā. Viņa sagatavoja publicēšanai savus memuārus par Otro pasaules karu ("*Героическая быль*. *Оборона Севастополя*. 1941-1942”, *Москва*, 1958, 1960). Strādāja PSRS Jūras kara flotes štābā, kā arī Padomju kara veterānu komitejā.

Vēlāk apprecējās ar Konstantīnu Šavirevu.

Mirusi 1974. gada 10. oktobrī Maskavā.

## Ārējās saites
Vecmāmiņa ar sarkano karogu

thumb|Videofragments 2022. gada aprīlī
[thumb|Vecmāmiņai ar sarkano karogu veltīts plakāts [Padomju tautas uzvaras diena Lielajā Tēvijas karā|Padomju tautas uzvaras dienas svinībās 2022. gada 9. maijā Krievijas okupētajā Krimas Republikā]]
**Vecmāmiņa ar sarkano karogu** () jeb **Z vecmāmiņa** (*бабушка Z*) ir Krievijas propagandas tēls, kas radīts no Ukrainas iedzīvotājas Annas Ivanovas, kas, Krievijai uzbrūkot Ukrainai, Harkivas apgabala ciematā ar Padomju Savienības karogu bija izgājusi pie Ukrainas karavīriem, sajaucot viņus ar Krievijas karaspēku. Viņas attēli un simbolika vēlāk izmantota sienas gleznojumos, grafiti, plakātos, automašīnu uzlīmēs un pieminekļos Krievijā.

## Notikums
Anna Ivanova dzīvo privātmājā Velikā Danilovkā, pie Harkivas. Ciemu no sākuma okupēja Krievijas armija, bet Ukrainas bruņotie spēki to atbrīvoja 2022. gada maijā. Velika Danilovka palika Ukrainas kontrolē, taču ciems tika regulāri apšaudīts.

2022. gada aprīlī tika publicēts video, kur Ivanova ar Padomju Savienības karogu dodas pie Ukrainas karavīriem, domājot, ka tie ir Krievijas karavīri. Viņa apgalvoja, ka uzskatīja, ka šis karogs joprojām simbolizē Krieviju, un cerēja lūgt karavīriem sazināties ar Putinu, lai apturētu karu. Video redzams, kā viens no karavīriem, Viktors Kostenko, paņem karogu un uzkāpj uz tā. Ivanova atsakās no piedāvātajiem produktiem, sakot, ka par šo karogu "miruši viņas vecāki". Kostenko paskaidro, ka viņš uz karoga uzkāpa, jo šīs simbols saistās ar PSRS represijām un Holodomoru. Kā stāsta Viktors Kostenko, lai gan video beidzas ar dramatisku brīdi (vecmāmiņa atsakās ņemt ēdienu), patiesībā viss bija daudz prozaiskāk: karavīri mazliet sastrīdējās ar Ivanovu un devās tālāk, viņa paņēma karogu, bet viņas vīrs - ēdienu, rezultātā Ivanova sapratās ar Ukrainas karavīriem: Tad mēs ar šo vecmāmiņu sadraudzējāmies, katru otro dienu mēs viņai nogādājām ēdienu.

Pēc tam, kad video tika publicēts publiskajā telpā, to sāka izplatīt Krievijas plašsaziņas līdzekļi un putinisti savu sociālo mediju profilos. Tēls arī sāka parādīties uz plakātiem Krievijas pilsētu ielās, tostarp Sanktpēterburgā, kur parādījās ap 100 lielizmēra plakātu. 2022. gada 2. maijā Mariupoles administrācijas pārstāvis Konstantīns Ivaščenko paziņoja, ka Krievijas okupētajā Mariupoles daļā uzstādīs pieminekli "Vecmāmiņa ar sarkano karogu".

Pēc tam, kad sieviete 2022. gada 6. maijā sniedza interviju, kurā atzina ka tas, ka Krievija uzbrukusi Ukrainai, ir "ļoti slikti" un tagad, kad viņa no krieviem pagalmā esot saņēmusi mīnu, uzzinājusi par Buču un visu pārējo, viņa sarkano karogu esot aizmetusi, Krievijas varas iestādes pārtrauca “vecmāmiņas ar karogu” tēla popularizēšanu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Marija Zaņkovecka

thumb|Marija Zankovecka (1892)
**Marija Zaņkovecka** (; dzimusi **Adasovska**, laulībā **Hlistova**; 1854—1934) bija ukraiņu aktrise un teātra darbiniece, 19. gadsimta beigu — 20. gadsimta sākuma Ukrainas teātra vadošā zvaigzne. Ukrainas PSR tautas māksliniece (1923).

## Dzīvesgājums
Dzimusi 1854. gada 23. jūlijā (4. augustā) Zaņki ciemā, tagadējā Ņižinas rajonā, Čerņihivas apgabalā, piektais bērns daudzbērnu ģimenē. Viņas vectēvs Konstantīns Adasovskis bija kara ar Napoleonu I varonis, bet viņas tēvs Konstantīns bija tiesnesis.

Desmit gadu vecumā Marija sāka mācības Osovskas privātajā skolā Čerņihivā. Marijas tēvam bija brīnišķīga baritona balss, bet Marijai — spēcīgs mecosoprāns. Viņi abi bieži rīkoja ģimenes koncertus viesiem savās mājās.

1875. gada 11. (23.) maijā viņa kļuva par 5. artilērijas brigādes 3. baterijas kapteiņa Oleksija Hlistova sievu un nonāca Besarābijā, Benderu cietoksnī. Tajā laikā viņa pirmo reizi satikās ar Mikolu Tobileviču. Vēlāk viņas vīrs dienēja Sveaborgā, un Marijai bija iespēja doties uz Helsinkiem un ņemt dziedāšanas stundas vietējā brāļu Grižimaļu dziedāšanas un operas skolā.

1876. gadā viņa uzstājās uz Ņižinas teātra skatuves. Līdz mūža beigām viņa nepārtrauca saikni ar Ņižinas teātra aprindu, kur pastāvīgi dzīvoja 1902-1924. gadā un ar pārtraukumiem, atgriežoties pēc turnejām, līdz pat 1932. gadam. Ņižinā viņai bija sava māja, kas saglabājusies līdz mūsdienām.

1882. gadā viņa saņēma uzaicinājumu pievienoties ukraiņu aktieru trupai. 1882. gada 27. oktobrī viņa sāka profesionālas aktrises karjeru Jeļizavetgradas (tagad Kropivnicka) pilsētas teātrī Marka Kropivņicka vadībā. 1882. gada 27. oktobrī viņa pirmo reizi uz profesionālās skatuves atveidoja Natalkas lomu Ivana Kotļarevska (*Наталка Полтавка*) lugā. Vēlāk Marija Zankovecka (šo pseidonīmu viņa izvēlējās, atceroties savu laimīgo bērnību dzimtajā ciematā) strādāja ukraiņu trupās, kas pieder pie korifeju teātra paaudzes: Marks Kropivņickis, Mihailo Starickis, Mikola Sadovskis, Panass Saksahanskis, Ivans Karpenko-Karijs.

Viņa bija viena no Mikolas Sadovska teātra Poltavā dibinātājām. Viņa strādāja pie stacionāra valsts teātra atklāšanas Ņižinā. 1918. gadā viņa organizēja tautas teātri “Ukraiņu trupa M. K. Zankoveckas vadībā”. Teātrī spēlēja Boriss Romaņickis, T. Sadovskis, Andrijs Ratmirovs un V. Sosņickis. Teātris iestudēja lugas “*Наталка Полтавка*”, “*Гетьман Дорошенко*” un “*Циганка Аза*”. Atzīstot viņas skatuves nopelnus, hetmanis Skoropadskis 1918. gada jūnijā apstiprināja Ministru padomes rezolūciju, ar kuru viņai piešķīra mūža valsts pensiju.

Savas dzīves pēdējos gados Marija Zankovecka dzīvoja kopā ar māsasmeitas Natālijas Volikas (Adasovskas) ģimeni Kijivā. Marija Konstantinova par savu draugu uzskatīja Natālijas vīru, slaveno mākslas mecenātu un uzņēmēju Fediru Voliku. Jau 1903. gadā viņa uzstājās Volika trupā.

Mirusi 1934. gada 4. oktobrī.

## Ārējās saites
Grieķu genocīds Osmaņu impērijā

thumb|Smirnas slaktiņā nogalinātie grieķi
**Grieķu genocīds Osmaņu impērijā**, arī **Pontas grieķu genocīds**, bija notikumu virkne, kas notika laikā no 1914. līdz 1923. gadam. Tā ietvaros tika sistemātiski iznīcināta grieķu minoritāte, īpaši Pontas grieķu kopiena, kas dzīvoja Melnās jūras piekrastē Osmaņu impērijas teritorijā. Šie notikumi notika paralēli armēņu un asīriešu genocīdiem, kas arī tika īstenoti Osmaņu impērijas sabrukuma periodā un Pirmā pasaules kara laikā. Genocīds bija daļa no plašākas Osmaņu impērijas etniskās tīrīšanas politikas, kuras mērķis bija izveidot homogēnu musulmaņu valsti.

Pontas grieķu genocīds līdz šim nav pilnībā atzīts starptautiskā mērogā. Turcija joprojām noliedz genocīda faktu, apgalvojot, ka bojāgājušo nāve bija kara apstākļu un nevis sistemātiskas politikas rezultāts.

Katru gadu 19. maijā tiek pieminēti genocīda upuri.

## Vēsturiskais konteksts
thumb|Vēsturiskais Pontas reģions Melnās jūras dienvidos
Osmaņu impērijas sabrukšanas laikā pieauga spriedze starp etniskajām un reliģiskajām grupām. Grieķu kopiena bija ievērojama impērijas minoritāte, kas izcēlās ar savu kultūras, ekonomisko un izglītības nozīmi. Tomēr Osmaņu valdība, īpaši jaunturku kustība, uzskatīja šo kopienu par draudu impērijas vienotībai un centās īstenot nacionālistisku politiku.

## Genocīda īstenošana
Genocīda ietvaros tika izmantoti vairāki brutāli līdzekļi, tostarp:

* Grieķi tika piespiedu kārtā izraidīti no savām dzimtajām teritorijām, bieži ejot uz attāliem reģioniem. Deportāciju laikā tūkstošiem cilvēku gāja bojā bada, slimību un vardarbības dēļ.
* Notika sistemātiskas masu slepkavības, kuras bieži vien īstenoja militārās vienības vai vietējie bruņotie grupējumi.
* Tika sagrauti grieķu kultūras un reliģiskie objekti, tostarp baznīcas un skolas, lai izdzēstu grieķu klātbūtnes pēdas.
* Grieķu sievietes un bērni bieži tika nolaupīti, asimilēti un piespiedu kārtā integrēti turku ģimenēs.

Tiek lēsts, ka genocīda rezultātā gāja bojā no 350 000 līdz 700 000 Pontas grieķu un citu grieķu kopienu pārstāvju. Daudzi no izdzīvojušajiem tika spiesti emigrēt uz Grieķiju, Krieviju vai citām valstīm. Tika izpostītas baznīcas, skolas un citas kultūras institūcijas. Vēsturiski nozīmīgas grieķu apdzīvotās vietas Mazāzijā tika pilnībā pamestas vai pārveidotas. Pēc Lozannas līguma (1923), Grieķija un Turcija apmainījās iedzīvotājiem, tā nostiprinot šo demogrāfisko pārmaiņu sekas.

## Skatīt arī

* Grieķu—turku karš

## Ārējās saites
Arzamasa

**Arzamasa** () ir apgabala nozīmes pilsēta Krievijā, Ņižņijnovgorodas apgabala dienvidu daļā, aptuveni 410 kilometru attālumā uz austrumiem no Maskavas un 115 kilometru uz dienvidiem no Ņižņijnovgorodas — apgabala administratīvā centra. Pilsēta atrodas pie Težas upes, kas ir Okas pieteka. Arzamasa ir viens no nozīmīgākajiem reģionālajiem centriem ar senām vēsturiskām un kultūras tradīcijām. Tā dibināta 1578. gadā kā nocietinājums pret nogajiem un tatāru ciltīm, un vēlāk kļuva par svarīgu reliģisko un tirdzniecības centru Volgas reģionā. Pilsēta vēsturiski saistīta ar pareizticību, un tajā atrodas vairākas ievērojamas baznīcas un klosteri.

Mūsdienās Arzamasa ir attīstīta rūpniecības, izglītības un kultūras pilsēta ar vairāk nekā 103 tūkstošiem iedzīvotāju. Pilsētā darbojas dažādas ražošanas nozares, kā arī atrodas Arzamasas Valsts pedagoģiskā universitāte un citas izglītības iestādes.

## Atsauces

## Ārējās saites
Thanlha

**Thanlha** (, *Dang La*) jeb **Tangla** (, *Tánggǔlā Shānmài*) ir kalnu grēda Tibetas kalnienē Ķīnā uz Cjinhai provinces un Tibetas autonomā reģiona robežas. Grēda atrodas kalnienes vidusdaļā, izstiepta apmēram  garumā rietumu—austrumu virzienā; veido ūdensšķirtni starp Jandzi un Mekongas baseiniem ziemeļos un Salvinas un Serlincho baseiniem dienvidos. Veidota galvenokārt no kaļķakmeņiem un māla slānekļiem. Vidējais relatīvais augstums pār apkārtējo kalnieni ir ap 1000 m, bet augstākā virsotne ir Gelathantons 6621 m vjl. Ainavā dominē stepe un augstkalnu tuksnesis. Atsevišķas kupolveida virsotnes klāj ledāji. Grēdas vidusdaļā Danlas pāreja 5231 m augstumā, pa kuru kalnus šķērso autoceļš un ātrgaitas dzelzceļš.

## Atsauces

## Ārējās saites