Ekonomiskās sankcijas

[thumb|Degvielas uzpildes stacija [Amerikas Savienotās Valstis|ASV, kas tika slēgta 1973. gada naftas embargo laikā.]]
**Ekonomiskās sankcijas** ir ierobežojoši ekonomiskas dabas pasākumi pret kādu valsti, fizisku vai juridisku personu, kā arī citiem nevalstiskiem subjektiem. Ekonomiskās sankcijas lieto ar mērķi nodarīt zināmu kaitējumu tās finansiālajam stāvoklim, lai tādējādi uzspiestu savus noteikumus, parasti — mainīt tās ekonomisko kursu, iekšējo vai ārējo politiku, un panāktu piekāpšanos no sankcionētās puses bez militāra spēka lietošanas. 

## Vēsture

Lai gan dažādas ekonomiskas un īpaši tirdznieciskas sankcijas pazīstamas no seniem laikiem un īpaši Napoleona kariem, organizētas un starptautiski atzītas tās kļuva līdz ar Nāciju Līgas darbībām. Tā, 1935. gadā Nāciju Līga noteica sankcijas pret Itāliju par tās uzbrukumu Abesīnijai saskaņā ar savu 16. paragrāfu. Rezultātā 1937. gadā Itālija izstājās no Nāciju Līgas.

20. gadsimta otrajā pusē ekonomisku sankciju politika kā tieša militāra uzbrukuma aizvietotāja kļuva populāra ASV, un pie līdzīgas pozīcijas pieturējās ANO. 1973.—1974. gadā arābu naftas eksportētājvalstis (OAPEC) izsludināja naftas embargo pret ASV un citām Rietumvalstīm par to atbalstu Izraēlai, izraisot tajās enerģētisku krīzi un kā sekas pasaules ekonomisku krīzi, bet nesasniedzot mērķi. 21. gadsimtā šī politika ir kļuvusi gandrīz vispārēja un nereti tiek lietota pirms militāra konflikta uzsākšanas; tā, Krievija 2006. gadā aizliedza jebkādu importu no Gruzijas, bet 2008. gadā iebruka tās teritorijā, atbalstot valsts separātiskos reģionus.

## Sankciju mērķis

Britu nacionālā enciklopēdija ekonomiskās sankcijas klasificē kā daļu no ekonomiskā kara, taču sankcijas lietojošās valstis mūsdienās ar tām publiski saista ārpolitikas kursu, kura mērķis, saskaņā ar to paziņojumiem, ir nevis sodīt, bet gan novērst starptautisko tiesību pārkāpumus vai drošības izaicinājumus, ko ir izraisījusi sankcionētās puses darbība. Šī iemesla dēļ ar ekonomiskajām sankcijām visbiežāk saprot pasākumus, kas ir mērķtiecīgi vērsti pret kādu valsti, fizisku vai juridisku personu, kā arī citiem nevalstiskiem subjektiem, piemēram, teroristiskām organizācijām, lai ierobežotu tās ekonomisko kapacitāti un piespiestu mainīt sankcionētās puses rīcību sev vēlamā virzienā. Visizplatītākais sankciju piemērošanas mērķis ir valdošā režīma maiņa — tāds tas ir ap 40% gadījumu, taču tikai apmēram trešdaļā no tiem mērķis ticis sasniegts, turklāt vairumā no tiem nevis sankciju, bet cita spēka iejaukšanās rezultātā. Mūsdienu ģeopolitikā ekonomiskās sankcijas ir kļuvušas par aktuālu un bieži lietojamu ārējās un drošības politikas instrumentu, kas nereti tiek uzlūkots par sava veida vidusceļu starp ierasto diplomātiju un militāra spēka lietošanu. Britu diplomāts Džeremijs Grīnstoks norāda, ka sankcijas ir populāras nevis tāpēc, ka tās būtu iedarbīgas, bet gan tāpēc, ka "starp vārdiem un militāru darbību nav nekā cita, ja vēlaties izdarīt spiedienu uz valdību".

## Sankciju forma
Ekonomiskās sankcijas var izpausties dažādos veidos — embargo ieviešana, tarifu paaugstināšana, kvotu noteikšana precēm, finanšu aktīvu un transakciju iesaldēšana u.tml. Tāpat ekonomiskās sankcijas var būt "vienpusīgas" jeb nacionālas, kad, piemēram, tikai viena valsts tās uzliek otrai (ASV īstenotais embargo pret Kubu Aukstā kara laikā), vai arī "daudzpusīgas" jeb starptautiskas, kad vairākas valstis kopīgi uzliek sankcijas citai valstij vai valstu blokam (Eiropas Savienības uzliktās sankcijas pret Aleksandra Lukašenko režīmu Baltkrievijā). Arī Apvienoto Nāciju Organizācija var atļaut daudzpusīgas ekonomiskās sankcijas pret kādu valsti, ja tajā netiek ievērotas cilvēktiesības vai tiek pārkāptas rezolūcijas, kas saistītas ar kodolieročiem.

Ekonomiskās sankcijas var būt tieši ietekmējošas vai simboliskas, tās bieži tiek lietotas kopā ar politiskām, diplomātiskām un kulturālām sankcijām.

## Sankciju iedarbīgums

Pasaulē sankcijas tiek lietotas pastāvīgi, un Latvijai 2019. gadā bija juridiski saistoši vairāki desmiti atšķirīgu sankciju režīmu pret vairāk nekā 30 valstīm. Vairums no tām atradās Āfrikā un Tuvajos Austrumos, tomēr starp tām bija arī Ukraina un vairākas citas Eiropas valstis. Sankcijām parasti izdodas pazemināt mērķa valsts IKP vidēji vairāk nekā par 2% gadā, tomēr to iedarbīgums ir apšaubāms, un tām var būt neparedzētas vai tieši pretējas sekas — sankcionētās valsts vai grupas politiska nostiprināšanās, neraugoties uz ekonomiskām grūtībām.

Sankcijas bieži tiek kritizētas humānu apsvērumu dēļ, jo tās, negatīvi ietekmējot valsts ekonomiku, ar to nodara kaitējumu parastajiem pilsoņiem. Reizēm tās vēl vairāk pasliktina cilvēktiesību ievērošanu mērķa valstī, jo režīmam, lai noturētos, nākas pastiprināt represijas. Daži analītiķi uzskata, ka tirdzniecības ierobežojumu noteikšana vispār neietekmē eliti un kaitē tikai vienkāršajiem cilvēkiem, un citi šo praksi ir pielīdzinājuši aplenkuma karam.

Reizēm sankcijas ir abpusējas; tā, 2014. gadā Rietumvalstis izsludināja ekonomiskas sankcijas pret Krieviju par Krimas okupāciju, savukārt Krievija izsludināja sankcijas pret šīm valstīm, ieskaitot Latviju, daļēji no tām aizliedzot pārtikas importu. Sankcijas Krievijā noveda pie finanšu krīzes un pārtikas cenu celšanās, un pie ievērojamiem finanšu zaudējumiem Eiropā, taču nesasniedza mērķi.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Starptautisko un Latvijas Republikas nacionālo sankciju likums