Modernā armēņu valoda

thumb|Reģioni, kuros tiek lietota armēņu valoda
**Modernā armēņu valoda** (armēņu: աշխարհաբար, *ašxarhabar* jeb *ashkharhabar*, burtiski — ) ir armēņu valodas mūsdienu sarunvalodas (vulgārā) forma. Lai gan tā pirmo reizi parādījās jau 14. gadsimtā, tikai 18.–19. gadsimtā tā kļuva par dominējošo rakstu valodas formu, aizstājot klasisko armēņu valodu (*grabar* jeb “grāmatu valodu”). Tai ir divas standartizētas formas — rietumarmēņu valoda un austrumarmēņu valoda, kuras galvenokārt tika lietotas attiecīgi Osmaņu un Krievijas impērijās 19. gadsimtā.
thumb|Hačaturs Abovjans
Pirmais romāns, kas sarakstīts mūsdienu armēņu valodā, ir Hačatura Abovjana darbs *[[Armēnijas brūces]]*, kas pirmoreiz publicēts pēc autora nāves 1858. gadā. Bez Abovjana nozīmīgi mūsdienu armēņu valodas lietošanas aizstāvji bija arī Mikaels Nalbandjans un Rafaels Patkanjans. Patkanjana tēvs Gabriels izdeva *Ararat* — pirmo mūsdienu armēņu valodas periodisko izdevumu Krievijas kontrolētajā Aizkaukāzā.

Turpmāk mūsdienu armēņu valoda nostiprinājās kā galvenais saziņas līdzeklis izglītībā, literatūrā un presē. 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā tā kļuva par pamatu nacionālās identitātes veidošanai armēņu sabiedrībā gan Osmaņu impērijā, gan Krievijas impērijā.

20. gadsimtā, īpaši pēc Armēņu genocīda un armēņu diasporas izveidošanās, rietumarmēņu valoda izplatījās dažādās pasaules valstīs, savukārt austrumarmēņu valoda kļuva par dominējošo formu Armēnijā un vēlāk arī Padomju Armēnijā. Šajā periodā austrumarmēņu valoda tika standartizēta un plaši izmantota valsts pārvaldē, zinātnē un izglītībā.

Mūsdienās modernā armēņu valoda turpina attīstīties, integrējot jaunus terminus un aizguvumus, īpaši no krievu un angļu valodas. Tā tiek aktīvi lietota plašsaziņas līdzekļos, digitālajā vidē un starptautiskajā komunikācijā. Neraugoties uz standartizāciju, starp abiem paveidiem — rietumarmēņu un austrumarmēņu valodu — joprojām pastāv būtiskas fonētiskas, leksiskas un gramatiskas atšķirības, kas dažkārt apgrūtina savstarpējo sapratni, tomēr abas formas tiek uzskatītas par vienas armēņu valodas sastāvdaļām.

## Izcelsme
Armēņu valoda pieder pie indoeiropiešu valodu saimes un veido atsevišķu, neatkarīgu atzaru šajā valodu grupā. Tās izcelsme saistīta ar senajiem indoeiropiešu dialektiem, kas izplatījās Mazāzijas un Kaukāza reģionos ap 2.–1. gadu tūkstoti p.m.ē.

Valodas attīstību būtiski ietekmēja kontakti ar citām senajām valodām, īpaši irāņu valodām (piemēram, senpersiešu valoda) un grieķu valodu, kā arī vietējām Urartu un Hurri kultūrām. Šo kontaktu rezultātā armēņu valodā veidojās unikāls leksikas un fonētikas slānis.

Agrīnākā zināmā armēņu valodas forma ir *grabar* (klasiskā armēņu valoda), kas tika standartizēta 5. gadsimtā pēc armēņu alfabēta izveides, ko veica Mesrops Maštocs. Grabars kļuva par literāro un reliģisko valodu un saglabāja šo statusu vairākus gadsimtus.

Laika gaitā no grabara attīstījās tautas runas formas jeb *ašharabars* (*ašxarhabar*), kas vēlāk sadalījās divos galvenajos paveidos — austrumarmēņu un rietumarmēņu valodā.

## Ašharabars 1830. gados
Apmēram pēc ceturtdaļgadsimta kļūst pamanāms, ka *ašxarhabar* kvalitāte ievērojami uzlabojas. No vienas puses, sāk skaidri iezīmēties atšķirība starp diviem tā paveidiem — rietumarmēņu un austrumarmēņu valodu. Par agrīnu austrumarmēņu *ašxarhabar* paraugu uzskatāms Hačaturs Abovjans mazāk zināmais darbs *Dorpatas dienasgrāmatas*, kas jau demonstrē pietiekami izkoptu valodas formu. Šis piemērs ir nozīmīgs arī tādēļ, ka tas iezīmē austrumarmēņu valodas turpmākās attīstības virzienu — valodu, kas vēlāk sastopama arī Stepanosa Nazarejana un Mikaela Nalbandjana darbos, kā arī laikrakstā *Hjusisapail*. Tomēr Abovjans svārstījās starp dažādiem valodas variantiem un galu galā atteicās gan no grabara, gan no tā sauktā “vidējā varianta”, izvēloties rakstīt darbu *Armēnijas brūces* Kanakeras dialektā, lai tas būtu pilnībā saprotams plašai tautai.

Otrs attīstības posms aptver 19. gadsimtu (1800–1860), proti, laiku no gadsimta sākuma līdz brīdim, kad jaunā armēņu literatūra pilnībā nostiprinājās.

Mihitaristi, vienlaikus aizstāvot grabaru un cenšoties to atjaunot, tomēr, lai sazinātos ar plašāku rietumarmēņu sabiedrību, pakāpeniski sāka izmantot Konstantinopoles armēņu dialektu, kas vēlāk kļuva par literārās rietumarmēņu valodas pamatu.

Līdz ar to, kamēr pirmajā armēņu laikrakstā *Azdarar* (1794, Madras, Indija) pārsvarā tika lietots grabars, jau pēc aptuveni piecpadsmit gadiem Konstantinopolē Mihitaristu garīdznieki savā izdevumā *Ditak Bjuzandjan* izvēlējās lietot vēl nepilnīgi izkoptu, turku valodas ietekmētu Konstantinopoles armēņu dialektu.

## Mākslinieciskā proza (1920–1960)
1920.–1960. gados armēņu mākslinieciskā proza attīstījās kā dominējošais literārais virziens gan rietumarmēņu, gan austrumarmēņu valodas vidē. Šajā periodā prozas darbi izcēlās ne tikai kvantitatīvi, bet arī kvalitatīvi, atspoguļojot tautas centienus saglabāt un atjaunot nacionālo identitāti pēc Armēņu genocīda un 20. gadsimta sākuma politiskajām un sociālajām pārmaiņām. Šī laikposma literatūrā īpaši izceļas tēmas par identitātes meklējumiem, dzimtenes zaudējumu un jaunas dzīves telpas veidošanu. Daļa autoru pievērsās trimdas pieredzes atspoguļošanai, aprakstot pielāgošanos jaunajai videi un ikdienas dzīvi diasporā, savukārt citi koncentrējās uz literārās formas attīstību un prozas estētisko pilnveidi.

Austrumarmēņu literatūrā nozīmīga loma bija pārmaiņām pēc PSRS izveides, kad notika sabiedrības strukturālas izmaiņas un literatūra tika pakļauta ideoloģiskai ietekmei. Tikmēr rietumarmēņu literatūra attīstījās galvenokārt diasporā, saglabājot valodu un kultūras tradīcijas ārpus Armēnijas.

## Atsauces

## Ārējās saites