Latvieši

**Latvieši** (lībiešu: *lețlizt*, latgaliešu: *latvīši*) ir Eiropas valsts nācija un Latvijas pamatiedzīvotāji, kas pēc 2011. gada tautas skaitīšanas datiem veidoja vairākumu (62,1%, 1,284 miljoni) no kopējā Latvijas iedzīvotāju kopskaita. Gandrīz visiem latviešiem dzimtā valoda ir pie indoeiropiešu valodu baltu valodu grupas piederošā latviešu valoda. Mūsdienu latviešu tauta pakāpeniski izveidojās viduslaiku Livonijas vidus un dienvidu daļā, latgaļiem saplūstot ar citiem baltu etnosiem (zemgaļiem, sēļiem un kuršiem), kā arī Baltijas somiem (lībiešiem un vendiem). Plašākā nozīmē pie latviešu politiskās nācijas pieder arī citas etniskās izcelsmes Latvijas pilsoņi. Tiek lēsts, ka gandrīz 300 tūkstoši jeb aptuveni piektā daļa etnisko latviešu un viņu pēcnācēju patlaban dzīvo ārpus Latvijas, galvenokārt ASV, Apvienotajā Karalistē, Īrijā, Austrālijā, Krievijā un Kanādā.

## Nosaukuma izcelsme

Vārds „latvietis” kļuva izplatīts 19. gadsimtā, izspiežot no aprites jau vismaz kopš 16. gadsimta sastopamo apzīmējumu „latvis” (), ko vēlāk no dzejas atkal ieviesa latviešu literārās valodas aktīvajā vārdu krājumā, lielākoties kā apzīmējumu senlatviešiem. Vārds „latvietis” darināts no vārda „latvis”, pievienojot tam izskaņu „-ietis”. Vārda „latvis” izcelsme ir senāka un neskaidrāka. Iespējams, tas radies no senākām vārda formām **latuvis* vai **latavis*, kas savukārt atvasinātas no īpašvārdiem **Latuva* vai **Latava* (salīdzinājumā ar mūsdienu upju nosaukumiem Lietuvā — *Latavà*, *Latuvà*, kā arī *Lãtupis*). Arī vārdā „latgalis” esošā sakne „lat-”, iespējams, cēlusies no kādas vecas upes **Latas* nosaukuma, kura izcelsme varētu būt meklējama baltu pirmvalodas saknē „lat-”, kas savukārt nākušas no indoeiropiešu pirmvalodas **lat-*, **let-*, **lot-* ('tecēt'). Vārdi ar līdzīgu sakni sastopami arī citās valodās, piemēram, sengrieķu λάταξ (*látaks* — 'pile'), senīru *laith* ('šķidrums, purvs'), (
Kurzemes jaunava (1600).jpg|Kurzemes jaunava (*Virgo Churland*, attēls, tapis pirms 1600. gada)
Peasants-speading-hay-for-drying-by-Brotze.jpg|Latviešu zemnieku pāris 18.—19. gadsimtā klāj sienu kaltēšanai (zīmējums no Broces albuma *Monumente*)
Rūjienas draudzes novada iedzīvotāji Broce 1800.jpg|Rūjienas draudzes novada iedzīvotāji (Broce, ap 1800)
A peasant from Sausnēja in Kalsnava parish and his son-by-Brotze.jpg|Kalsnavas draudzes novada Sausnējas muižas zemnieks ar dēlu (Broce)


### Nācijas veidošanās 19. gadsimtā
[thumb|left|280px|1859. gada „Latviešu zemes karte” ([Kurzemes guberņa|Kurzemes un Vidzemes, bet ne Vitebskas guberņas latviešu daļa) ar tālaika vietvārdu rakstību]]
[130px|thumb|right|[Jaunlatvieši|Jaunlatviešu kustības galvenais dalībnieks — Krišjānis Valdemārs]]
Situācija krasi mainījās pēc dzimtbūšanas atcelšanas 1817. gadā Kurzemes guberņas un 1819. gadā Vidzemes guberņas teritorijā, īpaši pēc zemes reformas, ar kurām Kurzemē 1867. gadā, bet Vidzemē 1868. gadā ar likumu aizliedza klaušas. 1856. gadā Tērbatas Universitātē studējošie latvieši, tai skaitā Krišjānis Valdemārs, Krišjānis Barons un Juris Alunāns nodibināja jaunlatviešu kustību, kas aizsāka latviešu tautas pirmo atmodu. Jaunlatviešu galvenais darbības lauks bija publicistika, Krišjāņa Valdemāra Pēterburgā izdotajām „Pēterburgas Avīzēm” bija liela loma latviešu valodas attīstībā un nācijas vienošanā. No Rietumeiropas ienāca literatūra, kas izplatīja modernā nacionālisma idejas. Tās aizrāva daudzus latviešus. Izveidojās turīgo latviešu lauksaimnieku slānis, kuru pēcnācēji ieguva labu izglītību, daļai saglabājot latvisko identitāti. Līdz ar dzimtcilvēku brīvlaišanu pastiprinājās iedzīvotāju migrācija, nostiprinājās kopīga latviešu valoda, literatūra, kopēja pārnovadu kultūra. Daļa latviešu labākas dzīves meklējumos šajā laikā atstāja Latviju un pārcēlās uz dzīvi Sibīrijā un citās Krievijas guberņās. Līdz 1914. gadam Krievijā izveidojās apmēram 600 lielākas un mazākas latviešu kolonijas.

Latvijas lielajās ostas un rūpniecības pilsētās savukārt no kaimiņu guberņām ieceļoja daudz krievu, ebreju, poļu, baltkrievu, lietuviešu un igauņu, kas samazināja kopējo latviešu īpatsvaru, tomēr pilsētās tas pieauga iekšējās migrācijas dēļ. Ap 1890. gadu latvieši baltvāciešu vietā kļuva par lielāko nacionālo grupu Rīgā un 1897. gadā jau veidoja 45,0% no strauji augošās lielpilsētas iedzīvotājiem. Pirmo reizi vēsturē latviešu kultūrā izveidojās pilsētnieciskais dzīvesveids ar plašu pasaules redzējumu. Sociāldemokrātiski orientētā Jaunā strāva ar savu laikrakstu „Dienas Lapa” sekmēja sabiedriskās pašapziņas veidošanos un sieviešu emancipāciju.

### Valsts veidošanās 20. gadsimtā

[left|thumb|220px|[1905. gada revolūcija — cilnis Brīvības piemineklī]]
Latviešu politiskās nācijas tapšanu ļoti ietekmēja 1905. gada revolūcija un turpmākie saimnieciskā uzplaukuma gadi, kad latvieši, līdztekus baltvāciešiem un krieviem, dalīja saimniecisko un politisko varu Vidzemes un Kurzemes guberņās.

Pirmais pasaules karš un lielas daļas Kurzemes iedzīvotāju došanās trimdā uz Krieviju 1915. gadā radīja nopietnus draudus latviešu nācijas tālākai pastāvēšanai. Tautas skaitīšanu dati liecina, ka 1914.—1920. gadā Latvijas iedzīvotāju skaits samazinājās no 2 552 000 līdz 1 596 100, tātad bojā gājušo vai Latviju pametušo iedzīvotāju skaits bija gandrīz 1 miljons. Kara izraisītais posts un slimības, kā arī sekojošās Brīvības cīņas un kreisi orientēto latviešu izceļošana uz PSRS stipri samazināja latviešu skaitu Latvijā, tomēr pēc neatkarīgas valsts izveidošanas 1918. gada 18. novembrī latviešu skaits atkal strauji pieauga.
[thumb|250px|[Latvijas valsts pasludināšana 1918. gada 18. novembrī]]
Līdz 1925. gadam no bēgļu gaitām atgriezās 218 000 iedzīvotāju, no kuriem lielākā daļa bija latvieši. Krievijā palikušie latvieši spēja izveidot aktīvu diasporu un daudzi no viņiem ieņēma augstus amatus PSRS pārvaldes struktūrās, tomēr 1937. un 1938. gadā daļu no viņiem NKVD „Latviešu operācijā” sodīja ar nāvi, pamatojoties uz apsūdzībām par piedalīšanos „Latviešu fašistu organizācijā RKKA” un vadoties no t.s. „Latviešu sarakstiem”. 1926. gada tautas skaitīšanā PSRS bija saskaitīti 151 410 latvieši, bet 1939. gada tautas skaitīšanā — 128 345 latvieši.

Liela nozīme latviešu nācijas tālākā attīstībā bija Latgales atkalapvienošanās ar pārējām latviešu apdzīvotajām teritorijām 1917.—1920. gadā. Latgaliešu laukstrādnieki pārceļoja uz pārējo Latvijas daļu, saimnieciskā uzplaukuma periodā pēc 1935. gada valstī ieradās arī vismaz 5 tūkstoši laukstrādnieku no Polijas un Lietuvas, no kuriem daļa apmetās uz pastāvīgu dzīvi un strauji pārlatviskojās. Tomēr šajā laika posmā bija arī nozīmīgi Latvijas iedzīvotāju zaudējumi.
thumb|220px|Vilciena vagoni ar deportējamiem 1941. gada 14. jūnijā
Aptuveni 20—30 tūkstoši latviešu šajā laikā reliģisku apsvērumu dēļ emigrēja uz Brazīliju. Baltvāciešu iekļaušanos latviešu nācijā pārtrauca 1939.—1940. gada piespiedu izceļošana uz Vācijas okupētajiem Polijas apgabaliem, kopējais izceļotāju skaits bija 66 000. Savukārt lielu daļu no Latvijas ebrejiem iznīcināja nacistu okupācijas laikā 1941.—1943. gadā.

Otrais pasaules karš un neatkarīgas valsts zaudēšana nopietni iedragāja latviešu tautas attīstību. Liela daļa latviešu gāja bojā karadarbības dēļ vai arī pameta valsti 1944.—1945. gadā (ap 250 000), izveidojot spēcīgu diasporu. Tiek lēsts, ka 1945. gadā Latvijā bija palikuši tikai aptuveni 1 600 000 iedzīvotāju. Atkārtotas turīgāko un izglītotāko Latvijas iedzīvotāju masveida deportācijas 1941. gadā (15 000 cilvēku) un 1949. gadā (53 000 cilvēku) un vienotas padomju tautas (pārkrievošanas) doktrīna iedragāja latviešu tautisko identitāti. Latvijā līdz 1959. gadam uz patstāvīgu dzīvi apmetās ap 410 000 kolonistu no Padomju Savienības, bet līdz 1989. gadam vēl papildu 348 000 ieceļotāju. Latviešu īpatsvars Latvijā samazinājās līdz 52% 1980. gadu beigās. 1989. gada 23. augustā Latvijas PSR, Lietuvas PSR un Igaunijas PSR Tautas frontes organizēja Baltijas ceļu — demonstrācija pret Molotova—Ribentropa paktu un tā sekām. 1990. gada 18. martā notika pirmās daļēji demokrātiskās Augstākās Padomes vēlēšanas, kurās uzvarēja Tautas fronte. 4. maijā LPSR AP deklarēja Latvijas Republikas atjaunošanu. Pēc 1990. gada ap 158 000 no nesenajiem ieceļotājiem atkal pameta Latviju. Neatkarības atgūšana 1990.—1991. gadā atjaunoja latviešu valodas un kultūras dominējošo stāvokli, tomēr kā viens no svarīgākajiem tālākās valstsnācijas attīstības uzdevumiem tika pasludināta cittautiešu integrācija un iekļaušanās kopējā Eiropas kultūras un ekonomikas telpā.

## Skaita izmaiņas

### Latvijā (kopš 1979. gada)

§ 2023. un 2024. gada sākumā aplēsto iedzīvotāju skaitu agrākā loģistiskās regresijas modeļa (izmantojot 2011. gada tautskaites rezultātus) vietā pārrēķināja pēc *Sol-Logit* modeļa, kam nav nepieciešami apmācības dati.

### Latvijā un Rīgā (1867—2000)

Piezīme: * Uzskaite pēc ikdienas valodas
Avots: Tautas skaitīšanu dati

### Latvijā un Rīgā pēc 2000. gada

Avots: Centrālā Statistikas biroja datubāze un Oficiālās statistikas portāls (IRE050. Latviešu skaits un īpatsvars iedzīvotāju kopskaitā Latvijā un Rīgā gada sākumā 1920 - 2025)

### Bijušajā PSRS teritorijā (1926—2011)

* Katrā valstī tautas skaitīšanu gadi bija nedaudz atšķirīgi.

## Kultūra

### Arhitektūra
[300px|thumb|right|1848. gada otrajā pusē [Grobiņas apriņķis|Grobiņas apriņķa Rucavas pagasta „Vecķērvēs” celta dzīvojamā māja Latvijas Etnogrāfiskajā brīvdabas muzejā]]

Latvijā tradicionāli tika celtas baļķu mājas, kuru novietojums bija atkarīgs no reģiona. Rietumlatvijā tās parasti tika celtas atsevišķi vai lokveidā apkārt centrālajam laukumam. 18. un 19. gadsimtā Kurzemē valdošais zemnieku apmetņu tips bija viensētas. Ciemos liela nozīme bija viensētu tradīcijai, atsevišķu sētu uzbūve un iekārtojums Kurzemē bija balstīts uz savrupības principa, proti katrai saimniecības vajadzībai bija paredzēta atsevišķa ēka.

#### Zemgale

Zemgalē izplatītākais apmetņu veids 18. un 19. gadsimtā bija guļbūves tehnikā no stūros savienotiem aptēstiem baļķiem celtas viensētas, bet Rīgas līča piekrastē un gar Lietuvas robežu tās bija koncentrētākas un veidoja ciemus. Materiālās kultūras ziņā vērojama pāreja no Rietumlatvijas uz Austrumlatvijas arhitektūras iezīmēm, pārsvarā gan saglabājot Rietumlatvijai, precīzāk Kurzemei un Rietumvidzemei, radniecīgus elementus. Viensētu ēku izvietojums bija brīvāks un bija sastopamas dažādas tā variācijas. Dzīvojamā māja varēja atrasties pašā sētas centrā un ap to bija dārzs. Dzīvojamai mājai vienā pusē bija novietotas kūtis un klētis, kas kopā veidoja savā ziņā noslēgtu pagalmu. Mazliet tālāk atradās rija. Pirts atradās nostāk, parasti aiz kūtīm.

#### Latgale

Latgalē slāvu kultūras ietekmē, viensētas bija retāk sastopamas un cilvēki vairāk dzīvoja mazāku māju kopumos — sādžās () ar sīkām saimniecībām. Izplatītākie apmetņu veidi bija rindu sādžas un izklaidu sādžas, kurām bija vairāki ēku izvietojuma plānojumi:
* taisnstūrveida pagalms, ap kuru cēla visas ēkas un, kuru veidoja divas pret ielu vērstas un viena līdztekus ielai būvēta celtne;
* divpagalmu princips — visas ar galiem pret ielu vērstās ēkas izvietoja šādi: centrā dzīvojamā māja, uz vienu pusi no tās kūts, uz otru — klēts;
* kūts un dzīvojamā ēka novietotas līdztekus un tik tuvu kopā, ka saskaras jumtu slīpes, starp ēkām atrodas slēgts aploks, klēts u.c. ēkas atrodas attālāk; u.c. plānojumi.

Latgales arhitektūru ietekmēja ne tikai tradīcijas un zemes trūkums. 19. gadsimta pirmajā pusē Krievijas Impērijas valdība izdeva celtniecības norādes. Dzīvojamās mājas bija jābūvē ar logotajiem istabu galiem paralēli mājai vienā vai abās tās pusēs, kamēr izveidojušies regulārie pagalmi jānoslēdz ar žogiem un vārtiem. Saimniekiem parasti bija tikai viena vai dažas rijas un akas uz visu sādžu. Pirtis ierīkoja aiz katras sētas dārziem, gar upes vai ezera malu. 19. gadsimta otrajā pusē lielākajai daļai sētu bija tikai no 5 līdz 10 ha zemes, ko tālāk sadalīja daudzos starpgabalos — kopējos tīrumos.

## Sabiedrība

thumb|Viensēta Vidzemē
Senie latvieši dzīvoja saimēs, kas bija viensētas apdzīvojošu cilvēku kopums. Pie tās sākotnēji piederēja sētas īpašnieka ģimenes locekļi, taču laika gaitā tajā iekļāvās arī kalpi un kalpones, kas bija vai nu brīvi cilvēki bez īpašumiem vai arī nebrīvi cilvēki kā dreļļi (karagūstekņi) vai cilvēki, kuri brīvību ir zaudējuši uz laiku, nespējot atmaksāt parādu. Senākais ģimenes veidošanas veids varētu būt bijusi sievas zagšana. Arnolds Spekke savā darbā „Latvieši un Livonija 16.gs.” par sievas zagšanu rakstīja šādi:

Ar laiku zagšanas vietā ieviesās pirkšana un vedēji varēja arī vienoties ar saimes tēvu par samaksu, līdz ar to jaunava kļuva par preci (no tā arī cēlies vārds „precēt”). Šādos gadījumos dots līdzi arī pūrs — pašas meitas darinātais — adījumi, audumi, tērpi, rotas, kā arī lopi. Pēc Latvijas okupācijas 1946. gadā Latvijas PSR varas iestādes sāka kolektivizāciju, no viensētām cilvēkus pārceļot uz kolhozu centros jaunveidotajiem pilsētciemiem. Līdz 1965. gadam no viensētām pārvietoja 22 000 ģimenes, t.i. 11% lauksaimniecībā nodarbināto. Mūsdienās Latvijā turpinās jau 18. gadsimtā sākusies urbanizācija un 2009. gadā pilsētās dzīvoja 68% Latvijas iedzīvotāju.

## Ģenētiskie pētījumi
thumb|280px|Dominējošās Y hromosomu haplogrupas Eiropas vīriešiem. Redzams, ka Latvijas iedzīvotājiem visbiežāk atrodami haplotipi N un R1a.    
Latviešu etnoģenēzē pierādāmi vairāki slāņi, kuri atspoguļo secīgus migrācijas un asimilācijas viļņus daudzu tūkstošu gadu garumā. Vissenākie Latvijas mezolīta perioda iedzīvotāti ģenētiski bija līdzīgi Eiropas senākajiem iedzīvotājiem jeb Rietumu medniekiem-vācējiem, agrā neolīta periodā apmēram 3900. gadus p.m.ē. notika pirmiedzīvotāju sajaukšanās ar Austrumu medniekiem-vācējiem, izveidojot Narvas kultūru. Vēlā neolīta peridā apmēram 2800. gadus p.m.ē. ieceļoja Rietumu stepju lopkopji, kas runāja indoeiropiešu valodās un izveidoja Auklas keramikas kultūru. Akmens laikmetā Latvijas pirmiedzīvotāju genētiskajā materiālā nav atrodams Agrīno Eiropas zemkopju genoma piejaukums.

Y-hromosomas izpēte parādījusi, ka mūsdienu latviešu vīriešiem dominē N1с1 un R1a haplogrupas. N1c1 haplogrupa ir izplatīta Ziemeļeiropā (somiem, sāmiem, igauņiem, lietuviešiem, krieviem, zviedriem) un Sibīrijā, bet R1a ir izplatīta ungāriem, poļiem, baltkrieviem, mariešiem, ukraiņiem, krieviem, mordviešiem, slovēņiem, igauņiem, čehiem, lietuviešiem, komiešiem, norvēģiem, kirgīziem, kā arī daļā Indijas iedzīvotāju.

## Latviešu diaspora

## Skatīt arī
* Latviešu personvārdi
* Trimdas latvieši
* Latvijas demogrāfija

## Literatūra
* Uldis Ģērmanis. Latviešu tautas piedzīvojumi. (1958). Vienpadsmitais izdevums Atēna, 2009; 344 lpp. 
* MĪTI PAR LATVIEŠU UN LATVIJAS VĒSTURI UN PIEZĪMES PAR TĀ DĒVĒTO LATVIJAS TĒLA JAUTĀJUMU Jānis Krēsliņš, Jaunā Gaita nr. 213, 1998. gada jūnijs.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Arnis Terzens „Saruna ar Ritu Grāveri” — Kabinets Nr. 88, 2010. 
* Garlībs Merķelis „Vidzemes Senatne” tulkojis Kaudzītes Matīss — Izdeva J.Ozols, Rīga 1906. 
* Teodors Zeiferts „Latviešu rakstniecības vēsture. Latvieši”  — Gulbis, Rīga 1922. 
* Jēkabs Ziedars „Šūpo šūpuli. Kā apturēt tautas izmiršanu” — Baiba Ziedare, Jelgava 2009.  
* Endre Bojtár "Foreword to the past — a cultural history of the Baltic people"  — Central European University Press, Budapest 1999.  
* Parīzes Miera konferences Latvijas delegācijas Miera konferencei adresētais memorands 
* Carte Ethnographique de L' Europe — Lausanne 1918.

## Audiovizuālās norādes
* Putniņa un Cimermaņa animācijas filma «Latvietis», Animācijas Brigāde 2007. 
* Anša Epnera dokumentālā filma «Es esmu latvietis», Latvijas Kino 1990. 
* Zinātnes kafejnīca  "No kā cēlušies latvieši" (17.03.2016), Latvijas Universitāte 2016. gada 17. martā