Demokrātijas konsolidācija

**[[Demokrātija|Demokrātijas]] konsolidācija** (*consolidation*; *consolidatio* - nostiprināšanās, nostabilizēšanās, arī apvienošanās, saliedēšanās) apzīmē demokrātiskas iekārtas nostiprināšanos, kas paredz: (i) demokrātisku institūciju, normu un politisko brīvību nostiprināšanos; (ii) uzticēšanos valsts iestādēm un amatpersonām, kā arī iedzīvotāju iesaisti politiskajos procesos; (iii) iedzīvotāju vidū pastāvošu izpratni par esošo iekārtu kā vienīgo iespējamo.

Demokrātijas konsolidācijas kontekstā izšķir iekārtas nomaiņu, t.i., pirmkārt, kā pāreju uz demokrātiju (pēc kuras seko konsolidēšanās), otrkārt, kā konsolidācijas procesa noslēgšanos, kad kāda iekārta vairs nav pakļauta apvērsuma vai atgriešanās riskam. Konsolidācijas definēšanā iespējams izšķirt domu par konsolidēšanos kā “vienvirziena ceļu” ar konkrētu galamērķi (konsolidētu demokrātiju) vai procesu, piemēram, formulējot demokrātijas konsolidāciju kā “daudzšķautņainu procesu, kurā demokrātiskas iestādes un normas, kā arī valsts un pilsoniskās sabiedrības attiecības nodibinās un nostiprinās sabiedrībā”. Līdzīgi:

“Demokrātijas konsolidācija ir [..] daudzdimensionāls process, kas norit dažādā ātrumā, brīžiem ar atšķirīgiem panākumiem, [un tas norit] institūciju, elites un pārējās sabiedrības līmenī.”

## Demokrātijas konsolidācijas izpratnes
Grūtības ar demokrātijas konsolidācijas precīzu definēšanu cita starpā saistās ar to, ka pastāv dažādas izpratnes par to, kas tieši ietverts demokrātijas jēdzienā un, līdz ar to, kā noteikt demokrātisku iekārtu konsolidāciju. Kā norāda politologs Juris Rozenvalds: ““Demokrātija” ir ne tikai viens no centrālajiem jēdzieniem mūsdienu politikā, bet arī viens no visvairāk apstrīdētiem un visdažādāk interpretētiem jēdzieniem. Ikdienas priekšstatos un akadēmiskajā literatūrā var sastapt ļoti atšķirīgas atbildes uz šķietami tik vienkāršo jautājumu “Kas ir demokrātija?””

Demokrātiskas iekārtas pamatā ir indivīdu tiesības un institūciju kopums. Minimāla pieeja demokrātiskas iekārtas definēšanā pieņem šos divus pamata punktus, pievienojot tiem vairāk satura un izsakot tos pārmijas veidā, piemēram, kā to dara amerikāņu izcelsmes ekonomists Jozefs Šumpēters, formulējot demokrātiju kā sistēmu, kur indivīdi sacenšas viens ar otru par elektorāta atbalstu. Šāds formulējums ir šaurs un var kalpot kā pamata nosacījumi pētījumos, kas ir virzīti uz statistisku analīzi, ņemot vērā, ka formulēt iespējami plašāko un pilnīgāko demokrātijas definīciju nav to nolūks. Vairākos pētījumos minēto divu kritēriju nodefinēšana kalpo kā pirmais solis, kam vēlāk tiek pievienoti papildu mērījumi; līdzīgi rīkojas tādi pētnieki kā Timotijs Pauers un Marks Gasiorovskis, izsakot minimālo formulējumu trīs punktos (kas atvedināmi uz pamata domu, ka demokrātiskās iekārtās ir vēlētas politiskās amatpersonas), un demokrātiju definē kā politisku iekārtu, kurā (a) pastāv sāncensība par politiskiem amatiem un indivīdu iespējas netiek ierobežotas ar spēka palīdzību, bet gan pakārtotas atbilstoši regulāriem intervāliem; (b) indivīdiem ir nodrošinātas iespējas piedalīties politiskos procesos, ietekmējot valsts politiku un izvēloties tās veidotājus; (c) pastāv pilsoniskā un politiskā brīvība, kas nodrošina sāncensību un līdzdalību. Formālie nosacījumi tādā veidā drīzāk norāda, ka pie minēto nosacījumu pastāvēšanas, konkrētā iekārta ir demokrātiska, taču ne to, cik stabila (attiecīgi: konsolidējošās vai konsolidēta) tā ir.

Demokrātijas konsolidāciju ietekmē dažādi sociāli un ekonomiski faktori; to noteikšana un mērīšana variē starp pētījumiem. Pastāv dažādas pieejas un datubāzes, kur apkopoti dati par valstu demokrātiskumu, to vidū, piemēram, “Freedom House”, “PolityProject” vai “World Values Survey data”. “Freedom House” izšķir “konsolidētas demokrātijas”, “daļēji konsolidētas demokrātijas”, “pārejas vai hibrīda iekārtas”, “daļēji konsolidētas autoritāras iekārtas” un “konsolidētas autoritāras iekārtas”. Kopumā tiek izšķirti septiņi pamata rādītāji: demokrātiska pārvaldība, vēlēšanu process, pilsoniskā sabiedrība, mediju neatkarība, vietējā līmeņa pārvalde (vietvaras), juridiskais regulējums un neatkarība, kā arī korupcijas līmenis. Demokrātijas konsolidācijā tādējādi iekļauj arī faktorus, kas raksturo valsts sociālo kontekstu, lai arī jautājums par to, kurus no visiem sociālajiem faktoriem skatīt konsolidācijas kontekstā, atšķiras pētījumu starpā.

Piemēram, Latvijas gadījumā (tāpat kā citos) “Freedom House” pievēršas arī etnolingvistisko grupu attiecībām, t.i., faktoriem, kas ietilpst saliedētības un integrācijas jomas politikā, skar nacionālās drošības jautājumus, kā arī (pastarpināti) arī virkni citu politikas jomu. Arī vairāki Latvijas politologi atzīmējuši etnolingvistisko grupu jautājuma nozīmi konsolidācijas kontekstā: “Demokratizācijas procesu sekmīga norise etnolingvistisko grupu attiecību kontekstā ir lielā mērā atkarīga no Latvijas sabiedrības spējas nodrošināt labvēlīgus apstākļus latviešu valodas un kultūras attīstībai un stiprināt Latvijā dzīvojošo cittautiešu piederības jūtas Latvijai, citiem vārdiem sakot, integrēt, saliedēt sabiedrību”.

Minētajiem kritērijiem nereti pievieno arī ekonomikas rādītājus (piemēram, inflācijas līmeni, populācijas īpatsvaru, kas pakļauti nabadzības riskam u.c.). Tie, līdz ar ģeogrāfiski noteiktiem faktoriem, kā arī valstī pastāvošās elites un to lomu raksturojošo rādītāju noformulēšanu, veido demokrātijas konsolidācijas kontekstā visbiežāk skatītos aspektus. Vispārīgā skatījumā demokrātijas konsolidācija iekļauj ne vien konkrētu iestāžu funkcionēšanu vai reformu veikšanu, bet arī, piemēram, sabiedrības saliedētību, etnolingvistisko grupu attiecības, ekonomisko izaugsmi, kaimiņvalstu politisko situāciju.

Daļa pētnieku analizējuši pirmā veida (t.i., institucionālus) faktorus, kur citu starpā secināts: (i) valstīs ar lielāku ekonomisko brīvību, kur pastāv proporcionālā vēlēšanu sistēma ir korelācija ar to, vai demokrātijas konsolidācija izdevusies, iepretim valstīm ar mazāku ekonomisko brīvību un mažoritāro sistēmu; (ii) parlamentārās demokrātijās (iepretim prezidentālām) ir augstāka iespējamība veiksmīgi konsolidēties. Lai arī šie pētījumi parāda, ka starp mainīgajiem pastāv pozitīva attiecība, datu interpretēšana un to tālāka skaidrošana noved pie atšķirīgām pozīcijām; par piemēru ņemot parlamentāro demokrātiju: tiek pieņemts, ka parlamentāra demokrātija veido tādu politisko kultūru, kas ļauj labāk konsolidēt iekārtu, piemēram, mazinot apvērsuma vai atgriešanās risku, savukārt citi, sākot no otras puses, konkrētu (un ne citu) politisko institūciju veidošanu skaidro kā sekas iepriekš pastāvējušiem sociāliem vai politiskiem faktoriem, piemēram, viena, politiski ietekmīga līdera pārsvaru pirms pārejas uz demokrātiju.

Citi pētnieki pievērsušies tādu faktoru analīzei, kuru ietekme uz demokrātijas konsolidāciju ir drīzāk kontekstuāla, piemēram, saliedētība, ekonomiskā situācija, iedzīvotāju uzskati. To vidū, piemēram, Jēlas Universitātes politikas zinātnes profesors Milans V. Svoliks uzrādījis saistību starp demokrātijas konsolidēšanas iespējamību un valsts ekonomisko situāciju, kā arī vēsturiskiem faktoriem, t.i., iepriekšējās iekārtas veidu. Pētnieciskajā literatūrā iebilsts arī pieejām, kas demokrātijas konsolidācijas analīzē pārlieku koncentrējas uz aktora perspektīvas analīzi, argumentējot, ka pagājušajā gadsimta beigās notikušais autoritāro režīmu sabrukums nav skatāms atrauti no ekonomisko apstākļu ietekmes uz attiecību noturīgumu un raksturu starp eliti un bruņotajiem spēkiem, kā arī tās ietekmi uz protesta kustību veidošanos. Ņemot vērā, ka pastāv dažādi faktori, kurus iespējams skatīt demokrātijas konsolidācijas kontekstā, tādi pētnieki kā Kārstens Šneiders un Klaudijs Veigmans piedāvā izšķirt starp tāliem un tuviem apstākļiem, ko iespējams savienot ar jau pastāvošiem nošķīrumiem starp mikro un makro līmeni vai procesa un struktūras diferenciāciju, uzrādot, ka institucionālie faktori ir atkarīgi no sociālā konteksta.

## Demokrātijas dekonsolidācija
Demokrātijas dekonsolidācija apzīmē konsolidācijai pretēju procesu, kas ietver dažādu faktoru kopumu, tajā skaitā iedzīvotāju uzticēšanās institūcijām trūkumu, pret demokrātiju noskaņotu politisko spēku parādīšanos, tiesiskuma novājināšanos un korupcijas līmeņa pieaugumu, kā arī elites vai iedzīvotāju novirzīšanos no atbalsta demokrātijai.

Dekonsolidācijas jēdziens aktualizējies tālākajā desmitgadē pēc 2008. gada finanšu krīzes un sevišķi nesenākā periodā, līdz ar populistisku politisko spēku un politiķu parādīšanos uz Eiropas un ASV politiskās skatuves, kā arī spriedzes sabiedrībā un etnisko jautājumu saasināšanās. Dekonsolidācijas procesi saistās arī ar konkrētu valstu demokrātisko iekārtu atgriešanos pie autoratīvu iekārtu pārvaldes iezīmēm. Sevišķi tiek izcelti valstu, kas atrodas Eiropas centrālaustrumos, piemēram, Ungārijas un Polijas, politiskie procesi, savukārt citos gadījumos argumentēts par dekonsolidāciju ASV.

Dekonsolidācijas konstatēšana nereti balstās divu veidu pamatojumos – iedzīvotāju ziņotā uzticēšanās, apmierinātības vai kāda analoģiska individuāla rādītāja kritumā, kā arī konkrētu valstu politisko procesu analīzē. Citu starpā Harvardas Universitātes pētniece Pipa Norisa atzīmējusi, ka dati par iedzīvotāju atbalstu demokrātijai dažādu Rietumvalstu vidū uzrāda atšķirīgas tendences un tos ietekmē arī faktori, kas nav saistīti ar demokrātijas dekonsolidēšanos; arī Minhenes Tehniskās Universitātes pētnieka Jana Zilinska analizētie dati par Eiropu ļāvuši secināt, ka pierādījumi par labu dekonsolidācijai, ciktāl tie balstās iedzīvotāju apmierinātības vai atbalsta demokrātijai datos, ir attiecināmi uz konkrētām valstīm vai reģioniem (galvenokārt ASV). Neskaidrības par to, ko tieši dekonsolidācijas kontekstā parāda dati, ciktāl tie ir relevanti un to saistību ar institucionāliem faktoriem, konstatējuši arī citi pētnieki, norādot uz rezultātu vispārināšanas un statistiskā pamatojuma problēmām.

Dekonsolidācija ir skatāma kontekstā ar, t.s., “pārejas” konsolidācijas izpratnes kritiku, kur konsolidācija tiek izprasta kā: (i) kādas valsts vai reģiona politisko pārmaiņu process, t.i., pāreja uz demokrātiju, kam seko tās konsolidācija (izšķirot divas vai trīs fāzes); (ii) nošķirot konsolidētas demokrātijas un jaunas demokrātijas. Šādai izpratnei iebilst, norādot, ka vairākos reģionos notiekošie politiskie procesi norāda uz pāreju pretējā virzienā un dažādu “starp” iekārtu nostiprināšanos, kas novedis arī pie jaunu vai jau pastāvējušu jēdzienu aktualizēšanās, piemēram, “elektorāls autoratārisma režīms”, “hibrīda režīmi”, “velveta diktatūra” u.tml. Šajā kontekstā lietoti arī dažādi “de-” apzīmējumi (piemēram, “de-eiropeiskošanās” vai “de-demokratizācija”), līdzīgi, vispārīgākā izpratnē, dekonsolidācija pārklājas ar jau pirms tam pastāvējušiem demokrātisko iekārtu vai demokrātijas izplatības stagnācijas apzīmējumiem, tajā skaitā demokrātijas atplūdiem, norietu vai eroziju.

## Atsauces

## Ārējās saites
Projekts "VPP Saliedētība"