Armēņu mitoloģija

[thumbnail|upright=1.2|[Garni templis — viens no pazīstamākajiem pirmskristīgās Armēnijas simboliem]]
**Armēņu mitoloģija** (, *haykakan dicʻabanutʻyun*) ir senās Armēnijas pirmskristietības reliģisko priekšstatu, mītu, varoņteiku un rituālu kopums, kas veidojies vairāku gadu tūkstošu gaitā Armēnijas augstienes reģionā. Tā pārstāv daudzslāņainu un sinkrētisku mitoloģisko sistēmu, kurā savijušies vietējie indoeiropiešu izcelsmes ticējumi ar spēcīgām ārējām ietekmēm — īpaši no senās Persijas, Mezopotāmijas, kā arī hurrītu–urartu un hellēnistiskās pasaules tradīcijām. Šīs ietekmes atspoguļojas gan dievību panteonā, piemēram, Aramazds, Anahita, Mihra un Vahagns, gan kosmogoniskajos, etioloģiskajos un varoņepiskajos naratīvos, kuros izteikti priekšstati par pasaules izcelsmi, dabas spēkiem un cilvēka vietu kosmosā. Indoeiropiešu mitoloģijas kontekstā armēņu mitoloģija tiek uzskatīta par nozīmīgu perifēru atzaru, kurā saglabājušies arhaiski motīvi, piemēram, debesu dieva un pērkona dieva funkcijas, kā arī kosmiskās kārtības uzturēšanas ideja. Vienlaikus tā atspoguļo intensīvu Tuvo Austrumu kultūru ietekmi, veidojot unikālu starpkultūru sintēzi, kas padara to par nozīmīgu avotu dažādu reliģisko tradīciju mijiedarbības izpētē.

Pēc kristietības pieņemšanas Armēnijā 4. gadsimta sākumā senā mitoloģija nepazuda, bet saglabājās pārveidotā veidā historiogrāfijā, folklorā, kalendārajās tradīcijās un eposā. Viduslaiku autori, īpaši Movsess Horenaci, pierakstīja senākās tradīcijas elementus, savukārt daudzi mitoloģiskie priekšstati turpināja pastāvēt tautas ticējumos un paražās. Tādējādi armēņu mitoloģija ir būtiska armēņu kultūras un nacionālās identitātes sastāvdaļa, kas nodrošina vēsturiskās nepārtrauktības apziņu un atspoguļo Armēniju kā kultūru krustpunktu starp indoeiropiešu un Tuvo Austrumu pasauli.

## Izcelsme un attīstība
Armēņu mitoloģijas izcelsme saistāma ar senākajiem Armēnijas augstienes iedzīvotāju reliģiskajiem priekšstatiem, kas veidojās jau 2.–1. gadu tūkstotī p.m.ē. Šo agrīno slāni raksturoja animisms un dabas spēku personifikācija, kur būtiska nozīme bija debesu un negaisa, saules un uguns, ūdens, auglības un kara kultiem, kā arī ainavas elementu un senču kultam. Par šiem priekšstatiem mūsdienās spriež, balstoties uz arheoloģiskajiem datiem, kā arī 5. gadsimta armēņu vēsturnieku un vēlākajiem viduslaiku avotiem, kuros saglabājušās ziņas par pirmskristīgajiem ticējumiem un panteonu. Armēņu mitoloģija neveidojās kā viengabalaina sistēma, bet gan kā ilgstošs un daudzslāņains sinkrētisks process, kurā saplūda vietējās tradīcijas ar indoeiropiešu reliģisko mantojumu. Šī procesa gaitā izveidojās strukturētāks dievību panteons un mitoloģiskie naratīvi, kas skaidroja kosmisko kārtību, sociālās normas un valdnieka sakrālo varu. Nozīmīgu ieguldījumu šajā attīstībā deva Urartu valsts (9.–6. gs. p.m.ē.) reliģija, kas veicināja organizētākas kultu sistēmas un rituālu prakses nostiprināšanos.

Būtiska loma armēņu mitoloģijas attīstībā bija arī kaimiņu kultūru ietekmei. Agrīnajos posmos tika pārņemti hurītu un hetu elementi, bet par dominējošo ārējo ietekmi kļuva senās Persijas reliģiskā tradīcija, īpaši Ahemenīdu periodā, kad Armēnija nonāca šīs impērijas politiskajā telpā. Šī ietekme atspoguļojas gan dievību vārdos un funkcijās, piemēram, Aramazda saistība ar Ahura Mazdu, Mihrs ar Mitru, Vahagns ar Verethragna, gan kosmoloģiskajos priekšstatos. Līdztekus tam nozīmīga bija arī Mezopotāmijas kultūru iedarbība, kas bieži nonāca armēņu tradīcijā caur hurītu–urartu starpniecību. Tas redzams atsevišķos kultos un mitoloģiskajos motīvos, piemēram, Anahitas, Tira un Vahagna tēlu attīstībā. Mitoloģijas attīstība bija cieši saistīta ar sociālajām un politiskajām pārmaiņām, tostarp valsts veidošanos un centralizētas varas nostiprināšanos, kas veicināja reliģiskās sistēmas institucionalizāciju. Mutvārdu tradīcija šajā procesā bija galvenais mitoloģisko priekšstatu pārmantošanas mehānisms. Pēc kristietības pieņemšanas 4. gadsimta sākumā armēņu mitoloģija zaudēja oficiālās reliģijas statusu, tomēr daudzi tās elementi turpināja pastāvēt folklorā, rituālos un kalendārajās tradīcijās.

## Dievi un dievības
### Galvenie dievi
[thumbnail|upright=1.0|[Aramazds|Aramazda attēlojums 1939. gada gleznā]]
Armēņu pirmskristīgās mitoloģijas panteons veidoja hierarhiski strukturētu un funkcionāli daudzveidīgu dievību sistēmu, kuras centrā atradās vairākas augstākās dievības, kas iemiesoja kosmiskās kārtības, dabas spēku un sabiedriskās organizācijas principus. Šīs dievības bieži apvienoja vairākas funkcijas un atspoguļoja gan indoeiropiešu debesu un pērkona dievu arhetipus, gan Tuvo Austrumu reliģijām raksturīgos auglības un dzīvības cikla aspektus.

* Par panteona augstāko dievu uzskatīts Aramazds, kurš tika raksturots kā debesu un zemes radītājs, “dievu tēvs” un galvenais kosmiskās kārtības uzturētājs. Viņa funkcijas ietvēra arī valdnieka varas sakrālo leģitimāciju un pasaules harmonijas nodrošināšanu. Aramazds armēņu tradīcijā apvienoja vietējos priekšstatus ar persiešu Ahura Mazdas ietekmi, vienlaikus dažkārt tiekot pielīdzināts arī klasiskajam debesu dieva tipam.
* Nozīmīgāko vietu līdzās Aramazdam ieņēma dieviete Anahita, kas bieži tika uzskatīta par vienu no centrālajām panteona figūrām. Viņa bija saistīta ar auglību, ūdeni, mātišķību un cilvēku labklājību, un viņas kults bija īpaši plaši izplatīts. Anahita iemiesoja dzīvības atjaunošanās un sievišķā radošā principa ideju, un dažos avotos tika uzskatīta par Aramazda meitu.
* Svarīga vieta panteonā bija arī Vahagnam — kara, uguns un negaisa dievam, kurš vienlaikus iemiesoja varonības ideālu. Viņš bija cieši saistīts ar cīņu pret haosa spēkiem un bieži attēlots kā pūķu uzveicējs, kas simbolizē kosmiskās kārtības atjaunošanu. Vahagna tēlā skaidri saskatāmas indoeiropiešu pērkona dieva iezīmes, kā arī paralēles ar citu kultūru varoņiem.
* Debesu gaismas un sociālās kārtības aspektus iemiesoja Mihrs — saules, gaismas un taisnīguma dievs, kura funkcijas ietvēra arī līgumu un zvērestu aizsardzību. Viņa kults saistāms ar indoirāņu Mitras tradīciju, un tas, visticamāk, nostiprinājās Armēnijā Ahemenīdu laikmetā.

Papildus šīm centrālajām dievībām panteonā nozīmīga vieta bija arī citām figūrām, kas pārstāvēja specifiskākas funkcijas. Tirs bija rakstības, gudrības un pareģošanas dievs, saistīts arī ar sapņiem un dvēseļu ceļu. Dieviete Astghika iemiesoja mīlestību, skaistumu un auglību, savukārt Nane bija saistīta ar karu un gudrību. Šo dievību klātbūtne liecina, ka armēņu panteons aptvēra gan kosmiskos un politiskos, gan arī ikdienas dzīves, kultūras un sociālās kārtības aspektus.

### Mazākas dievības un gari
[thumbnail|upright=1.0|[Aralezi ir suņveidīgas pārdabiskas būtnes, kurām piedēvēta spēja atdzīvināt ievainotos vai kritušos karavīrus]]
Līdzās galvenajām panteona dievībām armēņu mitoloģijā pastāvēja plašs zemākās mitoloģijas slānis, kurā ietilpa dabas gari, vietu aizbildņi un dažādas labvēlīgas vai kaitīgas pārdabiskas būtnes. Šie tēli parasti bija saistīti ar konkrētām vidēm — ūdeņiem, mežiem, kalniem, laukiem, mājokļiem un kapsētām — un tiem bija nozīmīga loma ikdienas ticējumos un tautas reliģiskajā praksē. Atšķirībā no galvenajiem dieviem šīs būtnes nebija stingri sistematizētas, taču tās atspoguļo senākos animiskos priekšstatus un vēlākās kultūru ietekmes, tostarp ievērojamu irāņu elementu klātbūtni. Starp aizbildnieciskajiem gariem īpaši nozīmīgi bija šahapeti — vietu sargātāji, kas saistīti ar mājām, laukiem, mežiem un kapsētām. Tie bieži tika attēloti čūskas vai cilvēka-čūskas veidolā un parasti tika uzskatīti par labvēlīgiem, ja vien netika saniknoti, spējot nest svētību, auglību un labklājību. Līdzās tiem pastāvēja arī sievišķās dabas būtnes, piemēram, pēri un tā sauktās “mūžīgās līgavas”, kas mita ūdeņu tuvumā, pļavās un mežos. Tās tika saistītas ar skaistumu, auglību un vienlaikus arī ar cilvēku pavedināšanu. Radniecīgi tēli bija kaži — kalnu un alu gari, kuriem piedēvēja pārdabiskas spējas, tostarp neredzamību un spēju ietekmēt dabas parādības, un kuru daba varēja būt gan labvēlīga, gan kaitīga.

No mitoloģiskajām būtnēm īpaši izceļami aralezi — suņveidīgas pārdabiskas būtnes, kurām piedēvēta spēja atdzīvināt ievainotos vai kritušos karavīrus, tādējādi iemiesojot dzīvības atjaunošanās ideju un varoņu kultu. Līdztekus pastāvēja arī draudīgas būtnes, kas personificēja haosa un briesmu spēkus. Pie tām pieder devi — dēmoniski milži, kas dzīvoja kalnos un alās, višapi — pūķveidīgas būtnes, kas saistītas ar ūdeņiem, negaisu un haotiskām dabas stihijām, kā arī nhangi — ūdens gari vai briesmoņi, kas varēja apdraudēt cilvēkus. Īpaši bīstama būtne bija Als — dēmons, kas saistīts ar dzemdētāju un jaundzimušo apdraudējumu. Šo mazāko dievību un garu kopums atspoguļo armēņu mitoloģijas daudzslāņaino raksturu, kur savijušies senākie dabas kulti ar vēlākām reliģiskām ietekmēm. Tieši šajā mitoloģijas līmenī vislabāk saglabājās vietējās tradīcijas, kas turpināja pastāvēt arī pēc kristietības ieviešanas, integrējoties folklorā, paražās un simboliskajā domāšanā.

## Mīti un leģendas
Armēņu mitoloģijas mīti un leģendas veido daudzveidīgu naratīvo tradīciju, kurā atspoguļojas kosmoloģiskie priekšstati, tautas izcelsmes idejas, sociālās vērtības un dabas parādību skaidrojumi. Šie stāsti sākotnēji pastāvēja mutvārdu tradīcijā un vēlāk tika pierakstīti viduslaiku hronikās un literārajos darbos, tādējādi saglabājot senākos mitoloģiskos slāņus fragmentārā, bet interpretējami vienotā veidā.

Kosmogoniskie un izcelsmes priekšstati armēņu tradīcijā nav saglabājušies kā viens sistemātisks radīšanas mīts, bet gan kā atsevišķi sižeti, kas bieži iekļauti cilts priekšteču un valdnieku ciklos. Īpaši nozīmīgs ir Haika cikls, kurā apvienojas pasaules, tautas un teritorijas izcelsmes skaidrojumi, tas ir, dabas objekti, piemēram, kalni un upes, tiek saistīti ar pirmtēvu darbību, tādējādi veidojot etnogonisku un kosmogonisku naratīvu sintēzi. Arhaisku kosmisko priekšstatu slāni atspoguļo arī Vahagna dzimšanas sižets, kur viņš parādās kā debesu, zemes un jūras spēku radīts varonis, simbolizējot uguns un negaisa stihiju izcelšanos.

Varoņu un leģendāro tēlu stāsti ieņem centrālu vietu armēņu mitoloģijā. Haiks tiek attēlots kā pirmtēvs un brīvības simbols, kura uzvara pār Belu skaidro gan armēņu tautas izcelsmi, gan tās neatkarības ideju. Plaši pazīstama ir arī teika par Aru Skaisto un Šamiru, kurā parādās aralezi — pārdabiskas būtnes, kas mēģina atdzīvināt kritušo varoni, atklājot priekšstatus par dzīvības atjaunošanu. Savukārt Vahagns iemieso tipisku pūķu uzveicēja arhetipu, kura cīņa ar haosa spēkiem simbolizē kosmiskās kārtības uzturēšanu. Šiem naratīviem vēlāk pievienojas arī episkā tradīcija, piemēram, varoņeposs par Dāvidu no Sasunas, kurā izcelti varonības, drosmes un kolektīvās identitātes ideāli.

Dabas parādību skaidrojumi armēņu mitoloģijā balstās uz personifikāciju un simbolisku interpretāciju. Saule un Mēness tika uztverti kā dzīvas būtnes, bet to kustība un aptumsumi skaidroti ar cīņu pret dēmoniskām būtnēm, piemēram, devi vai pūķveidīgiem višapiem. Negaisi, lietus un citi atmosfēras procesi tika saistīti ar dievību vai varoņu darbību, īpaši ar Vahagnu kā negaisa spēku iemiesotāju. Kalni, upes un citi dabas objekti tika interpretēti kā pārdabisku spēku radīti vai ietekmēti, tādējādi integrējot apkārtējo vidi vienotā kosmoloģiskā sistēmā.

## Ārējās saites