open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Transilvānijas hercogiste

**Transilvānijas hercogiste** ( vai *Transilvania*,  — 'aizmežu zeme', ) bija daļēji no Osmaņu impērijas atkarīga valsts mūsdienu Rumānijas ziemeļaustrumu daļā, Transilvānijā. Austrumos un dienvidos to no pārējās Rumānijas norobežoja Karpatu kalni.

## Vēsture
Pēc Mohāčas kaujas (1526) Transilvānija 1571. gadā kļuva par autonomu hercogisti, kas atradās nominālā atkarībā no Osmaņu impērijas un tajā valdīja ungāru izcelsmes un kalvinistu ticības valdnieki (1571—1711). Pēc turku sakāves Vīnes kaujā (1683) Transilvāniju pakļāva Hābsburgi, ko Osmaņu impērija atzina 1699. gadā parakstītajā Karlovicas līgumā, bet vietējie valdnieki tikai 1711. gadā. Pēc ungāru sacelšanās un Austroungārijas dubultmonarhijas nodibināšanās 1867. gadā Transilvānija tika iekļauta Ungārijas sastāvā.

## Transilvānijas valdnieki (vaivadi)
* Johans Sigismunds Zapoļa (*Johann Sigismund Zápolya*, 1570—1571)
* Stefans Batorijs (*Stephan Báthory*, 1571—1575) — vēlāk Polijas karalis un Lietuvas dižkunigaitis (1575—1586)
* Krištofs Batorijs (*Christof Báthory*, 1575—1581)
* Sigismunds Batorijs (*Sigismund Báthory*, 1581—1597, 1599—1602)
* Andreass Batorijs (*Andreas Báthory*, 1599)
* Mihajs Drosmīgais (*Mihai Viteazul*, 1599—1600) — arī Valahijas (1593—1601) un Moldovas vaivads (1600)
* Stefans Bočkajs (*Stephan Bocskai*, 1604—1606)
* Sigismunds I Rākoci (*Sigismund I. Rákóczi*, 1607—1608)
* Gabriēls Batorijs (*Gabriel Báthory*, 1608—1613)
* Gabors Betlens (*Gábor Bethlen*, 1613—1629)
* Katarīna no Brandenburgas (*Katharina von Brandenburg*, 1629—1630)
* Ištvāns Betlens (*István Bethlen*, 1630)
* Ģerģs I Rakoci (*Georg I. Rákóczi*, 1630—1648)
* Ģerģs II Rakoci (*Georg II. Rákóczi*, 1648—1657)
* Francs Redejs (*Franz Rhédey*, 1657—1658)
* Ahācijs Barcajs (*Achatius Barcsay*, 1658—1660)
* Johans Kemeni (*Johann Kemény*, 1661)
* Mihajs I Apafi (*I. Apafi Mihály*, 1661—1690)
* Mihajs II Apafi (*II. Apafi Mihály*, 1690—1696, nomināli)
* Emerihs Tekeli (*Emmerich Thököly*, 1690—1691, Osmaņu sultāna iecelts pretfirsts)

## Skatīt arī
* Transilvānija

## Atsauces
Ita Kozakeviča

**Ita Marija Kozakeviča** (dzimusi  Rīgā, mirusi  Itālijā) bija Latvijas poļu filoloģe, žurnāliste, sabiedriskā darbiniece un politiķe. Bija viena no Latvijas Tautas frontes līderēm, Augstākās Padomes deputāte.

## Biogrāfija

### Izglītība un karjera
Ita Kozakeviča 1973. gadā absolvēja Rīgas Anrī Barbisa 11. vidusskolu, bet 1981. gadā — Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultāti franču filoloģijas specialitātē. Strādājusi izdevniecībās un redakcijās par tulkotāju, redaktori un žurnālisti.

I. Kozakeviča pārvaldīja latviešu, krievu, poļu, franču, spāņu, vācu, baltkrievu, ukraiņu un gruzīnu valodu.

### Sabiedriskā darbība
Atmodas sākumā I. Kozakeviča bija Latvijas poļu kultūras draugu biedrības valdē, pēc tam ievēlēta par jaundibinātās Latvijas Poļu savienības priekšsēdētāju. Viņa bija viena no Latvijas PSR Tautu foruma organizētājām 1988. gada decembrī, vēlāk kļuva par Latvijas nacionālo kultūras biedrību asociācijas priekšsēdētāja vietnieci.

Latvijas Tautas frontes 2. kongresā 1989. gadā ievēlēta par tās Domes valdes locekli. Nākamajā gadā ievēlēta Latvijas Republikas Augstākajā Padomē (AP), kļuvusi par Cilvēka tiesību un nacionālo jautājumu komisijas priekšsēdētāju, vadījusi amnestijas lietu izskatīšanu, bijusi AP Prezidija locekle. Piedalījusies poļu skolu organizēšanā. 1990. gada jūnijā Cēsis atzīta par gada "Sievieti Latviju".

### Nāve
, apmeklējot Itāliju un Vatikānu Vispasaules ārzemju poļu biedrību konferencē, Ita Kozakeviča noslīka, peldot Tirēnu jūrā pie Gaetas pilsētas. Viņu apglabāja Rīgas Miķeļa kapos.

## Piemiņa
Pēc viņas nāves Rīgas Poļu vidusskola tika pārsaukta par Rīgas Itas Kozakevičas Poļu vidusskolu. I. Kozakevičas vārds ir piešķirts Latvijas Nacionālo kultūras biedrību asociācijai (Rīgā, Slokas ielā 37).

2023. gada maijā, pēc poļu izcelsmes Rīgas domes deputāta Miroslava Koda iniciatīvas, publiski izskanēja vēlme kādu Rīgas ielu nodēvēt I. Kozakevičas vārdā. 21. augustā Rīgas domes Pilsētas attīstības komitejas atbalstīja priekšlikumu vēsturiski nošķirto Nīcgales ielas posmu, kas atrodas netālu no I. Kozakevičas vārdā nosauktās skolas, nosaukt žurnālistes vārdā, un 30. augustā Rīgas dome to oficiāli apstiprināja par Itas Kozakevičas ielu.

2023. gadā iznāca režisores Ilzes Kungas-Melgailes vēsturiskā drāma filma "Mana brīvība", kurā galvenajā Itas Kozakevičas lomā ir aktrise Ērika Eglija-Grāvele.

## Privātā dzīve
Itas Kozakevičas tēvs bija polis, bet māte — latviete. Pirmoreiz precējusies ar poli Staņislavu Rišardu Lipecu. Otro reizi precējusies ar matemātiķi Induli Strazdiņu, kurš pēc dzīvesbiedres nāves viņas vietā tika ievēlēts par AP deputātu.

## Atsauces
Stankevičs

**Stankevičs** jeb **Stankēvičs** (; sieviešu dzimtē **Stankeviča** *(Stankiewicza)*) ir poļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:

* Antons Stankevičs (1928—2007) — latviešu rakstnieks, scenārists, preses darbinieks;
* Mamerts Stankevičs (*Mamert Stankiewicz*; 1889—1939) — Krievijas un Polijas jūras kara flotes virsnieks;
* Marjus Stankevičs (*Marius Stankevičius*, 1981) — Lietuvas futbolists;
* Rimants Stankevičs (*Rimantas Antanas Stankevičius*; 1944—1990) — lietuviešu lidotājs un kosmonauts;
* Zbigņevs Stankevičs (1955) — Romas Katoļu Baznīcas Rīgas arhibīskaps-metropolīts.
Indoķīna (nozīmju atdalīšana)

**Indoķīna** var būt:
* Indoķīnas pussala,
* Franču Indoķīna
* ''Indoķīna'' (filma) — 1992. gada filma.
Austrumu fronte

**Austrumu fronte** var būt:

* Pirmā pasaules kara Austrumu fronte
* Otrā pasaules kara Austrumu fronte
Gēteborgas IFK

**Gēteborgas IFK** () ir profesionāls Zviedrijas futbola klubs, kas ir bāzēts Gēteborgā, Zviedrijā. Klubs gandrīz visu savu pastāvēšanas laiku spēlē Zviedrijas augstākajā līgā *[[Allsvenskan (futbols)|Allsvenskan]]* un nav to pametis kopš 1977. gada, kas ir labākais sasniegums starp visiem Zviedrijas klubiem. Gēteborgas IFK tika dibināts . Klubs ir 18 reizes uzvarējis nacionālajā čempionātā, 7 reizes ieguvis Zviedrijas kausu un divreiz uzvarējis UEFA kausa izcīņā (1982. un 1987. gadā). IFK ir uzskatāms par panākumiem bagātāko Zviedrijas futbola klubu. Kopš 2009. gada Gēteborgas IFK savas mājas spēles aizvada *[[Gamla Ullevi]]* stadionā, kura ietilpība ir 18&nbsp;900 skatītāju vietas.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Kluba oficiālā vietne
Pasaules kauss

**Pasaules kauss** var būt:
* FIFA Pasaules kauss
* Pasaules kauss regbijā
* Pasaules kauss hokejā
* Pasaules kauss biatlonā
* Pasaules kauss bobslejā
Indoķīnas pussala

200px|right|thumb|Indoķīnas pussalas karte 1886. gadā
**Indoķīnas pussala** jeb **Indoķīna** ir pussala Āzijas dienvidaustrumos, kas atrodas starp Bengālijas līci, Andamanu jūru, Malakas šaurumu rietumos un Dienvidķīnas jūru austrumos, bet ziemeļos par nosacīto robežu tiek uzskatīta taisne starp Gangas un Honas deltām. Uz pussalas izvietojušās Vjetnama, Kambodža, Laosa, Malaizija, Mjanma un Taizeme. Indoķīnas pussalas kopējā platība ir aptuveni 2 miljoni kvadrātkilometru. Tā ir trešā lielākā pussala pasaulē.

Pussalas rietumu daļai raksturīgi daudzi sekli līči, pussalas un salas. Dienvidu daļā Indoķīnas pussalas galu veido Malakas pussala. Lielākās kalnu grēdas ir Rakaina grēda, Tanetaudži un Čionsona grēda. Starp tām no ziemeļiem iestiepjas Šanas kalnienes daļas. Kopumā kalnu sistēmām raksturīgas meridionāls novietojums. Augstākā virsotne ir Bia, kuras augstums ir 2830 metri. Dienvidu daļā atrodas zemi aluviālie līdzenumi.

Indoķīnā atrodama alvas, volframa, svina, cinka, vara, niķeļa un dzelzs rūda, kā arī boksīti, hromīti, fosfāti, nafta, akmeņogles, zelts un dārgakmeņi.

Subekvatoriālais musonu klimats, bet dienvidu daļā ekvatoriālais klimats. Lielākās pussalas upes ir Irvanda, Salcina, Menamčaopraja un Mekonga. Kopumā raksturīgs blīvs upju tīkls un daudzi ezeri. Rietumu daļā aug mūžzaļie tropiskie meži, centrālajā daļā (kalnos) vasarzaļie meži. Ieplakās — savanna un piekrastē — mangroves.

Zemkopībā tiek audzēti rīsi, cukurniedres, banāni, kaučugaugi, kokospalmas, tējaskrūmi, pipari un citas kultūras.

## Ārējās saites
Krustpils pilsētas parks

thumb|300px|Krustpils pilsētas parks 2010. gadā.

**Krustpils pilsētas parks** ir viens no Jēkabpils pilsētas parkiem, kas atrodas pie Rīgas ielas iepretim Krustpils kultūras namam.

## Vēsture

Parks ir veidots 20. gadsimta sākumā starp pilsētas apbūvi un Ādamsona zemes gabalu. Parku arhitekts Zeidaks ir sniedzis padomus parka veidošanā. Kopš tā laika parkā aug rets, introducēts koks — Delakarlijas bērzs. Nojaucot Ādamsona dzirnavas, veic parka paplašināšanas darbus uz pils pusi. 
20. gadsimta 50. gados koku stādīšanā piedalās Krustpils pilī izvietotās Padomju armijas karaspēka daļas karavīri, tad parks tiek pārsaukts par **Padomju armijas parku**. Jau 1944. gadā šeit ir ticis veikts Otrajā pasaules karā kritušo apbedījums.

1976. gadā parkā atklāja Otrā pasaules kara memoriālu ar centrālo tēlu — milzīgu Ļeņina akmens galvu. Pēc atmodas jēkabpilieši no šī tēla atbrīvojās un parks atguva sākotnējo nosaukumu. Memoriāls tika demontēts 2022. gadā, saistībā ar Krievijas 2002. gada iebrukumu Ukrainā.

## Attēlu galerija

Attēls:Krustpils pilsētas parks1.jpg|
Attēls:Krustpils pilsētas parks2.jpg|
Attēls:Krustpils pilsētas parks3.jpg|
Attēls:Krustpils pilsētas parks4.jpg|
Attēls:Krustpils pilsētas parks5.jpg|
Attēls:Krustpils pilsētas parks6.jpg|


## Atsauces
Padomju armijas kritušo memoriāls (Jēkabpils)

thumb|250px|Piemiņas zīme parkā
**Padomju armijas kritušo memoriāls** atradās Jēkabpilī, Krustpils pilsētas parka malā pie Rīgas ielas.

Šajā vietā 1944. gada augustā ir ticis veikts apbedījums — apbedīts Otrajā pasaules karā kritušais 22. krievu armijas artilērijas pavēlnieks ģenerālmajors S. Kuprijanovs un 130. latviešu strēlnieku korpusa pulkveži G. Šarikalovs un S. Gazejevs. Vēlākos gados kā piemiņas zīme tika uzstādīts zenītlielgabals. 2021. gada 23. februāra naktī zenītlielgabals tika demontēts.

## Atsauces
Otrā pasaules kara memoriāls

thumb|250px|Memoriāla fragments parkā.

**Otrā pasaules kara memoriāls** atradās Jēkabpilī Daugavas labajā pusē blakus Rīgas ielai Krustpils pilsētas parkā.

Otrā Pasaules kara memoriāls tika atklāts 1976. gadā, to veidojuši tēlnieks Ļevs Bukovskis un arhitekts Gunārs Asaris. Memoriāls veltīts deviņu Padomju Savienības varoņu piemiņai, par viņu varonību un vīrišķību, atbrīvojot Jēkabpils rajonu no Vācijas karaspēka. Viņu vārdi ir: Mihails Budenkovs, Emanuils Gotlībs, Aleksandrs Gusevs, Andrejs Mirskovs, Jevgenijs Moizihs, Mihails Orlovs, Zahars Osjagins, Otomārs Oškalns un Stepans Petrenko.

Memoriāla centrālais tēls bija milzīga akmens galva ar Krievijas revolūcijas vadoņa Ļeņina sejas vaibstiem, bet laukuma malās - piloni ar deviņu Padomju Savienības varoņu bareljefiem. Pēc Trešās atmodas Ļeņina tēls tika demontēts, bet pats memoriāls turpināja pastāvēt līdz 2022. gada 13. jūnijam, kad tas tika demontēts. 

## Attēlu galerija

Attēls:Memoriāls2.jpg|
Attēls:Memoriāls3.jpg|
Attēls:Memoriāls4.jpg|
Attēls:Memoriāls-detaļa.jpg|Bijusī Ļeņina tēla atrašanās vieta


## Atsauces
Inge de Bruina

**Inge de Bruina** (; dzimusi  Barendrehtā, Nīderlandē) ir bijusī nīderlandiešu peldētāja. Viņa trijās Olimpiskajās spēlēs izcīnīja 4 zelta, 2 sudraba un 2 bronzas medaļas. Viņai piederēja pasaules rekordi 50 m brīvajā stilā, 100 m brīvajā stilā un 100 m tauriņstilā (visi rekordi garajā 50 m baseinā). 2001. gadā tika atzīta par Nīderlandes gada sportisti, 2000. un 2001. gadā — par Pasaules labāko peldētāju. Pasaules čempionātos ir izcīnījusi 5 zelta un 1 bronzas medaļu garajā baseinā un pilnu medaļu komplektu Pasaules čempionātā īsajā baseinā. Eiropas čempionātos viņa ir svinējusi uzvaru 3 reizes, 2 reizes ieguvusi sudraba medaļu un 3 reizes bijusi trešajā vietā. Tāpat viņa ir 1991. gada Eiropas čempionāta īsajā baseinā čempione 50 m tauriņstilā.

## Ārējās saites
Kena parks

**Kena parks** ir viens no Jēkabpils pilsētas parkiem, kas atrodas pie Vienības ielas iepretīm autoostai.

[thumb|250px|Kena parka dīķis. [1950. gadi.]]
Parks radās 19. gadsimtā, kad Jēkabpilī pilsētas īpašumus iegūst Kena muižnieku dzimta, kura uzbūvē muižu, kas ir saglabājusies līdz mūsu dienām un atrodas Dambja ielā 19. Šī muiža līdz pat Pirmajam pasaules karam piederēja slavenajam liķieru fabrikas īpašniekam Kenam. Kena aizraušanās bija koku stādīšana un parku veidošana, tāpēc blakus savai muižai sāka veidot parku. Parka veidošanā tika izmantots "3E" princips- ekonomisks, ekoloģisks un estētisks. Parka platība ir 4,1 hektāri. Kens iestādīja tikai Latvijā sastopamos kokus, parkā kopumā tika iestādīti 1004 koki, galvenokārt lapu koki, kuru vidū tikai seši skujkoki, tāpat arī 2135 dekoratīvie krūmi grupās. Sākotnēji Kena parkam apkārt atradusies dekoratīva sēta. Agrāk šajā parkā notikušas zaļumballes. 1980. gados parks tika labiekārtots. Tika iztīrīts blakus esošais dīķis, un pār to tika uzcelts gājēju tiltiņš. Tika pārbūvēts arī deju placis ar estrādi. Padomju gados parkā atradušies arī karuseļi. Mūsdienās Kena parks ir atpūtas parks, kurā norisinās arī dažādi pilsētas pasākumi.

## Attēlu galerija

Attēls:Kena parks.jpg|Kena parks
Attēls:Kena parks1.jpg|Kena parks
Attēls:Kena parks2.jpg|Kena parks
Attēls:Kena parks3.jpg|Kena parks
Attēls:Kena muiža.jpg|Kena muiža
Attēls:Kena parks4.jpg|Kena parks
Attēls:Kena1.jpg|Kena parks
Attēls:Kena2.jpg|Kena parks
Attēls:Estrāde Kena parkā.jpg|Estrāde Kena parkā


## Atsauces

## Ārējās saites
* Kena parks
Mežaparks (Jēkabpils)

**Mežaparks** ir viens no Jēkabpils parkiem, kas atrodas Daugavas kreisajā krastā blakus Radžu ūdenskrātuvei. Mežaparks ir iecienītākā, visplašākā un biežāk apmeklētākā atpūtas vieta pilsētā. Parka pirmsākumi meklējami jau 1966. gadā, kad, lai pilsētu pasargātu no putekļiem un trokšņa, meža meistara S.Pujāta vadībā 26,2 hektāru platība tika apstādīta ar eglēm, priedēm, Sibīrijas ciedru priedēm, vairāku lapegļu veidiem, kopskaitā izmantojot 20 dažādu koku un krūmu sugas.

1986. gadā uzsākta Mežaparka veidošana, uzticot darbus pensionētajam meža darbiniekam Jānim Lukstiņam un meža meistarei Dagnijai Kalniņai. Pateicoties virsmežziņa Jāņa Mūrnieka idejai, tapusi Izziņas taka, kuras malās tika izvietotas informācijas plāksnītes kā par mežu, tā arī koku un krūmu sugām, kā arī dekoratīvas ozolkoka ripas ar iegrebtiem latviešu tautas dziesmu tekstiem un krievu rakstnieku izteicieniem par mežu. Parkā tika iekārtota arī Veselības taka ar skrejceļu un oriģinālām vingrošanas ierīcēm, rotaļu laukumi bērniem un atpūtas mītne. Sākotnēji tika izveidots arī Putnu dārzs, kurš pēc vandaļu postījumiem netika atjaunots, daļēji cietusi arī Izziņas taka. Blakus Mežaparkam atrods gleznainā Radžu ūdenskrātuve, kas ir radusies 1987. gadā, pēc kādreizējā dolomīta karjera appludināšanas. Tā ir 158 hektārus liela. Ūdenskrātuve tiek izmantota kā pilsētas pludmale, kurai ir piešķirts Zilais karogs. Pludmales malā atrodas Radžu dižakmens, kas ir 220 tonnu smags, 3,1 metrus augsts, tā apkārtmērs ir 19,5 metri. Lēš, ka tas ir otrais lielākais akmens valstī. Otrā pasaules kara laikā un līdz pat Jēkabpils dolomīta karjera izveidošanai Radžu ūdenskrātuves vietā atradās lidlauks.

## Atsauces

## Ārējās saites
* 
* ''Vietas.lv'' ieraksts
Strūves parks

[thumb|250px|Jēkabpils pilsētas dārzs plūdu laikā [1931. gadā.]]

**Strūves parks** ir viens no Jēkabpils parkiem, kas atrodas Daugavas kreisajā pusē, netālu no Jēkabpils Valsts ģimnāzijas. Parku norobežo Brīvības, V. Strūves, R. Blaumaņa un Pļaviņu ielas. Parka kopējā platība 1,2 ha un tam piegulošās ielas nosaukums ir Strūves iela, godinot izcilā ģeodēzista un astronoma Frīdriha Georga Vilhelma Strūves paveikto.

## Vēsture
Strūves parks bija bagāto pilsētas iedzīvotāju iecienīta atpūtas vieta jau senos laikos. Parkā spēlējis orķestris, darbojies restorāns un bieži uzstājušies ceļojošie akrobāti. Ieeja parkā bija par maksu. Tas bija laikā, kad to sauca par Kroņa dārzu, vēlāk par Jēkabpils pilsētas dārzu.
Retais no pilsētniekiem zināja, ka vienā no dārza stūriem atrodas necils akmens, kas Jēkabpils vārdu padarījis pazīstamu ģeodēzijas zinātņu pasaulē. Tas ir Strūves ģeodēziskā meridiāna loka punkts — Somu līča — Daugavas mērījumu galapunkts. Mērījumus Tērbatas Universitātes profesors Vilhelms Strūve Jēkabpilī veica 1826. gadā no 16. maija līdz 14. jūlijam.

1931. gadā, vietā, kur stāvēja ekspedīcijas mērinstruments, uzstādīja piemiņas akmeni "Strūves astronomiskais punkts. Novērots 1826. gadā. Atjaunots 1931. gadā". Meridiāna loku nosauca par Strūves loku, tāpēc var teikt, ka pilsēta atrodas uz Strūves meridiāna. Krustpilietis Kārlis Skaubītis, nākamais kara lidotājs, 1911. gada vasarā demonstrēja virs Kroņa dārza kokiem lidojumu ar gaisa balonu, kas pildīts ar uzkarsētu gaisu. Padomju gados parku dēvēja Puškina vārdā un tas rekonstruēts — iekārtoti soliņi un celiņi noklāti ar betona plāksnēm. Parkā, Daugavas pusē, uzstādīja A. Puškina krūšutēlu (tagad nojaukts). Pēc Atmodas 1992. gadā parku pārdēvēja par Strūves parku.

## Apskates objekti parkā
Parkā apskatāms piemiņas akmens "Strūves astronomiskais punkts. Novērots 1826. gadā. Atjaunots 1931. gadā", uzstādīts 1931. gadā un 
informatīvās plāksnes pie ģeodēziskajiem punktiem, kas tika svinīgi tika atklātas 2006. gada 17. jūnijā,kā arī mērinstrumenta makets.

Parka teritorijā atrodas valsts nozīmes dižkoks- PARASTĀ LIEPA (TILIA CORDATA).
 
## Skatīt arī
* Strūves ģeodēziskais loks

## Attēlu galerija

Attēls:Strūves parks1.jpg|
Attēls:Strūves parks2.jpg|
Attēls:Strūves parks3.jpg|
Attēls:Strūves parks4.jpg|
Attēls:Strūves parks5.jpg|
Attēls:Strūves parks6.jpg|Dižkoks- liepa.


## Atsauces
Anarhija Žirmūnos

**"Anarhija Žirmūnos"** () ir Lietuvā uzņemta drāma. Filmai mūziku sarakstījusi latviešu grupa *[[Satellites LV]]*. 2007. gadā Kannu kinofestivālā Sauļus Drunga par filmas scenāriju saņēma galveno balvu (*Media New Talent prize*) kā labākais jaunais scenārists.

## Sižets
Filma ir par jaunu meiteni Viļu, kura no Lietuvas provinces pārcēlusies uz Viļņu, lai studētu pedagoģiju. Meklējot sludinājumos lētu dzīvesvietu, viņa atrod padomju gadu blokmāju galvaspilsētas nomalē Žirmūnos. Dzīvoklis pieder dumpīgajai Sandrai, kura biklajai Viļai atver acis uz jaunu pasauli.

## Atsauces

## Ārējās saites
Stīpotā bruņucepure

[thumb|right|180px|Stīpotā bruņucepure, 6. gadsimts ([Mākslas vēstures muzejs|Mākslas vēstures muzejā, Vīnē)]]

**Stīpotā bruņucepure** () bija izplatīta Eiropas kara bruņucepure agrajos viduslaikos. Biezas stīpas savieno no trim līdz sešām tērauda vai bronzas plāksnēm. Bruņucepures priekšpusē var būt speciāls deguna aizsargs. Tās priekšpuses sāni vaigu aizsardzībai varēja būt gan no metāla, gan ādas.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Kā uztaisīt stīpoto bruņucepuri
Galvassega

[300px|right|thumb|[Bali|Baliniešu dejotājas ar krāšņām galvassegām, 1929. gada fotogrāfija.]]

Formas tērpa **galvassega** ir jebkura militāra cepure vai aizsargķivere ar vai bez atšķirības zīmēm, kas ir ar reglamentu vai pavēli noteikta formas tērpa sastāvdaļa.

Plašāk pazīstamas militārās galvas segas ir naģenes (), laiviņas, lauka formas cepures, panamas jeb *boonie*, platmalu jeb *campaign*, kā arī dažādas ķiveres. Dažādām vienas valsts karaspēka vienībām mēdz būt atšķirīgas galvassegas.
Sejsegs

[120px|thumb|right|Divkāršais sejsegs [slēgtā bruņuķivere|slēgtajai bruņuķiverei]]

**Sejsegs** jeb **vizīrs** ir bruņuķiverei pievienojama seju aizsargājoša daļa. Tas parasti sastāvēja no virināmas tērauda daļas ar sīkiem atvērumiem elpošanai un redzēšanai. Sejsegus visbiežāk lietoja bruņinieki jājot uz zirgiem un turnīru laikā.

## Atsauces
Slēgtā bruņuķivere

[thumb|upright|Franču 16. gadsimta slēgtā bruņuķivere ar nolaistu [sejsegs|sejsegu]]

**Slēgtā bruņuķivere** ir bruņuķiveres veids, kas pilnībā nosedz karotāja galvu, seju un bieži arī kaklu. Slēgtās bruņuķiveres vēlīnajos viduslaikos un agrajā renesansē plaši lietoja bruņinieki un citi smagi bruņotie jātnieki. Tās bija izgatavotas galvenokārt no tērauda un aprīkotas ar paceļamu vai noņemamu sejsegu, kas nodrošināja papildu aizsardzību sejai.

## Ārējās saites
Džammu un Kašmīra (štats)

**Džammu un Kašmīra** (, , *Jammūn va Kaśmīr*) bija viens no Indijas štatiem, kas robežojās ar Pendžābas un Himāčalas Pradēšas štatiem, kā arī ar Ķīnu un Pakistānu. Štata platība bija 222 236&nbsp;km². Administratīvais centrs vasarā bija Džammu, bet ziemā štata lielākā pilsēta Šrīnagara. Džammu un Kašmīras štatā dzīvoja aptuveni 10,1 miljons iedzīvotāju.

## Sadalīšana

1954. gadā pieņemtais Indijas konstitūcijas 370. pants Kašmīrai deva tiesības uz savu atsevišķu konstitūciju, karogu un neatkarīgu lēmumu pieņemšanā visās jomās, izņemot aizsardzību, ārlietas un sakarus.

Indijas parlaments 2019. gada 6. augustā apstiprināja valdības plānu, kas anulēja štata autonomiju un līdz 31. oktobrim izveidoja divas jaunas savienības teritorijas — vienu Džammu un Kašmīras, bet otru Ladakas teritorijā.

## Atsauces

## Skatīt arī
* Kašmīra
Plecs

**Plecs** () ir ķermeņa daļa, kas savieno roku jeb priekšējo locekli ar pārējo ķermeni. To veido trīs nozīmīgi kauli: atslēgas kauls, lāpstiņa un augšdelma kaula gals.

## Skatīt arī
* Plecu josla

## Ārējās saites

* Pleca anatomija Ziemeļkalifornijas ortopēdijas institūts
Andrejs Pormalis

**Andrejs Pormalis** (1898–1977) bija latviešu mākslinieks, keramiķis un pedagogs, no 1959. gada Mākslinieku savienības biedrs.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1898. gada 15. oktobrī kaprača Jāņa Pormaļa un viņa sievas Līzes ģimenē. 
Mācījās Jēkabpils apriņķa skolā, pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1915. gadā devās bēgļa gaitās uz Krieviju, studēja Pēterpils Štiglica mākslas skolā no 1915. līdz 1918. gadam. Studiju laikā iekārtojās darbā statista amatā Petrogradas operā. Atgriezies Latvijā, 1922. gadā sāka studijas Latvijas Mākslas akadēmijā, profesora Jāņa Kugas dekoratīvās glezniecības klasē, no 1927. gada piedalījās izstādēs. 1928. gadā beidza studijas un no 1929. līdz 1940. gadam mācīja mākslas vēsturi, zīmēšanu un rasēšanu Jēkabpils komercskolā un ģimnāzijā. 
1937. gadā Parīzes izstādē Andreja Pormaļa darbu "Kamīns" godalgoja ar sudraba medaļu. 1937. gadā viņš ieguva zelta medaļu Latvijas daiļamatniecības izstādē un Zemgales izstādē Jelgavā. 

Pēc Latvijas okupācijas strādāja Rīgas Valsts daiļamatu skolā, kurā bija keramikas nodaļas pasniedzējs un vadīja valsts tautas keramiķu kvalifikācijas celšanas kursus, kā arī pildīja scenogrāfa pienākumus. 1944. gadā kopā ar ģimeni devās bēgļu gaitās uz Tukumu. 
No 1945. līdz 1963. gadam bija zīmēšanas un rasēšanas skolotājs Jēkabpils vidusskolā, no 1946. līdz 1950. gadam Jēkabpils Bērnu mākslas skolas direktors, kā arī vadīja keramikas pulciņu Pionieru namā līdz 1974. gadam. 1959. gadā Andrejs Pormali uzņēma Mākslinieku savienībā.

Miris 1977. gada 16. februārī, apbedīts Jēkabpils pilsētas kapsētā.

#### Izteiksmes līdzekļi
Keramiķis nepārtraukti meklēja jaunas izteiksmes iespējas, izkopjot savu īpatnējo stilu. Viņa darbiem pēc Otrā pasaules kara pamatā ir dabīgi brūngani toņi, kas izskaidrojams ar krāsu un izejvielu trūkumu glazēšanai. Dažreiz nepieciešamos komponentus māksliniekam sarūpēja paziņas no Kuzņecova porcelāna fabrikas. Vēlāk izmantoja dažādu toņu krāsaino glazūru. Zeltaino toni ieguvis, pievienojot glazūrai misiņu vai kaparu no sasmalcinātām monētām. Darbos izmantoja glazētu un neglazētu virsmu pretnostādījumu, formas tika atdzīvinātas ar gleznotu, gravētu vai plastisku rotājumu. darbos nereti redzami dabas motīvi, no kuriem mīļākie bija putni, ziedi un saule, kā arī vijīgu liniju ritms.

## Piemiņa
1978. gadā notika Pormaļa piemiņas izstāde Rīgā, Jēkabpils vēstures muzejs organizēja izstādes, veltītas keramiķa 75 un 100 gadu jubilejas atcerei. Viņa darbi atrodami Jēkabpils, Rīgas, Glāsgovas muzejos, kā arī privātajās kolekcijās un keramiķa ģimenes īpašumā.

Jēkabpilī viņa vārdā nosaukta iela, uz kuras atrodas keramiķa nams Pormaļa ielā 119. Keramiķa namā dzīvo viņa meitas, taču nams ir atvērts arī apmeklētājiem, darbojas kā memoriālā māja, kurā aplūkojami dažādi keramikas darbi, mākslinieka gleznas, virpa, unikāls kamīns, avīžu izgriezumi par piedalīšanos izstādēs un fotogrāfijas. 2007. gadā Jēkabpils Bērnu un jauniešu centrā atklāja Andreja Pormaļa kabinetu. Jēkabpils pilsētas kapsētā virs mākslinieka kapa uzstādīts tēlnieka Laimoņa Blumberga piemineklis.

## Ārējās saites
* Izstāde
* Memoriālā māja
* Biogrāfija
* 110. gadskārta

## Atsauces
Jānis Rūdolfs Mēders

**Jānis Rūdolfs Mēders** (dzimis  Valmieras apriņķī, miris  Jēkabpilī) bija teologs un evaņģēliski luterisko draudžu mācītājs, viens no ievērojamākajiem jēkabpiliešiem.

Dzimis Valmieras apriņķī , mācījies Omskā un Pēterburgas Garīgajā institūtā. 1926. gadā atgriezās Latvijā un sāka strādāt par teologu. Kopš 1927. gada kā mācītājs strādājis vairākās draudzēs Jēkabpilī, Krustpilī un Biržos. Kalpošanas laikā, 1934. gadā, sarakstījis grāmatu «Jēkabpils evaņģēliski luteriskās baznīcas un draudzes 125 gadu pastāvēšanas piemiņai». No 1944. līdz 1949. gada bija Krustpils draudzes mācītājs. Kopš 1947. gada līdz pat aiziešanai pensijā bijis Sēlijas iecirkņa prāvests. Miris 1965. gadā, apbedīts Jēkabpils pilsētas kapsētā.

## Atsauces
Mēders

**Mēders** var būt:

* Džino Mēders (*Gino Mäder*, 1997—2023) — Šveices riteņbraucējs;
* Jānis Rūdolfs Mēders (1883—1965) — Jēkabpils luterāņu mācītājs;
* Johans Valentīns Mēders (*Johann Valentin Meder*, 1649—1719) — Rīgā dzīvojis vācu komponists.
Mācītāju dārzs

thumb|300px|Mācītāju dārzs. 2010.g..

**Mācītāju dārzs** ir viens no parkiem, kas atrodas Jēkabpilī, Daugavas labajā pusē, pie Krustpils luterāņu baznīcas. 
Par Mācītāju dārza veidošanās sākumu uzskatāms 1869. gads, kad Krustpils evaņģēliski luteriskās draudzes mācītājs Alberts Tīlings mācītājmuižas īpašumā pie Dzirnupītes, tagad Donaviņas, iestādīja pirmo ozoliņu. Ar to aizsākusies tradīcija, ka katram Krustpils baznīcu apmeklējušam mācītājam, kurš piedalījies dievkalpojumā, jāiestāda ozols. Tā pamazām veidojās mācītāju dārzs. Šī dārza sācējs un uzraudzītājs mācītājs Alberts Tīlings Krustpilī nokalpoja 50 gadus. Viņš bija precējies ar Šarloti Amendu — Talsu prāvesta Kārļa Amendas meitu. Prāvests savā laikā bija komponista Ludviga van Bēthovena draugs un Volfganga Amadeja Mocarta bērnu skolotājs. Kā Alberts Tīlings, tā arī Šarlote Amenda mūžīgo mājvietu atraduši netālajos Kapeles kapos.

## Attēlu galerija

Attēls:Mācītāju dārzs1.jpg|
Attēls:Mācītāju dārzs2.jpg|
Attēls:Mācītāju dārzs3.jpg|
Attēls:Mācītāju dārzs4.jpg|
Attēls:Mācītāju dārzs5.jpg|
Attēls:Mācītāju dārzs6.jpg|


## Atsauces
Kārlis Lamberts

**Kārlis Lamberts** (1879—1942) bija skolu darba organizētājs, pedagogs un Jēkabpils pilsētas galva (1931—1935). Viņa vadītā Jēkabpils Valsts vidusskola ieguva atzinību par sniegtajām zināšanām un demokrātiskajām tradīcijām.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1879. gada 27. jūlijā Dobeles apriņķī. No 1909. līdz 1912. gadam bija Luda Bērziņa sieviešu tirdzniecības skolas inspektors.

Pēc Pirmā pasaules kara 1919. gadā viņš kopā ar Jāni Gresti bijušās Jēkabmiesta apriņķa skolas ēkā nodibināja Jēkabpils apriņķī reāltipa Valsts vidusskolu (vēlāko Jēkabpils Valsts ģimnāziju). 
1922. gadā skolā tika atvērta komercdaļa, kas 1927. gadā pārtapa par Valsts komercskolu, abas apvienotās skolas Kārlis Lamberts vadīja līdz 1935. gadam. Līdztekus Kārlis Lamberts bija Jēkabpils pilsētas vadītājs (1931—1935), vēlāk strādāja Jēkabpils pilsētas domē par ierēdni.

Miris 1942. gada 11. augustā, apbedīts Jēkabpils pilsētas kapsētā.

## Apbalvojumi
* Triju Zvaigžņu ordenis, V šķira (1926)

## Atsauces
Krustpils muižas parks

**Krustpils muižas parks** ir parks Jēkabpils pilsētas Pils rajonā, kas veidojies ap Krustpils pili ne agrāk par 1870. gadu, vienlaikus ar kungu mājas pārbūvi.

Stādītie koki atrodas tuvu parka malām, kas liek domāt, ka te bijusi viena liela liekta vai trīs mazas lauces. Par parka dīķi, kurš izveidots dārzu laistīšanai, tautā saglabājušās romantiskas atmiņas. Muižas parks bijis kā zaļa un klusa josla starp pils iemītnieku laisko dzīvi un saimniecisko rosību turpat aiz parka esošajos staļļos, klētī, rijā un šķūņos.

Mūsdienās tā ir domu un jūtu pārslēgšanās vieta starp šosejām, daudzstāvu paneļmāju apbūvi un pils celtni. Muižnieku atpūtas gaisotni var sajust, ieskatoties ozolu aplī, egļu grupā, ozolā, stepes gobā, kļavā, brienot smilgām aizaugušajā laucē, kas liecina par kādreizējo saimnieku vēlmi no vietējām koku sugām izveidot ainavu parku ar brīvu celiņu plānojumu. Pilij tuvākajā skvērā ievērota simetrija ar strūklaku centrā, kurai vasarās apkārt likti podos audzēti eksotiski dienvidu augi kā banānu palmas un agaves. Gadu gaitā parka klusumu pārtrauc skaļāki notikumi, 20. gadsimta. 30. gados no nelielās skatuves bieži skan bruņoto spēku pūtēju orķestra skaņas.

Interesants nostāsts: 70. gados Krustpils pilī ieradās kāds Rīgas miliču pavadīts ārzemnieks, kuram esot zināms, ka, sākoties Pirmajam pasaules karam, barons Korfs parkā apracis lādi. Atbraucējs iegājis pilī un nostājies pie kāda no 2. stāva logiem, kas vērsts uz parka pusi; norādījis uz kokiem aiz tagadējā iebraucamā ceļa. Parku ielenca karavīri, izrakņāja zemi ap vairākiem kokiem un patiešām atraduši meklēto. Miliči ar izrakto lādi un nezināmo svešinieku aizbrauca, atstājot vietējos pilnīgā neziņā. Kāds no aplencējiem karavīriem vēlāk stāstījis, ka apsargājamajam vīram plaukstā bijusi apslēpta shēma, taču viss ir palicis noslēpumā tīts.

2020. gadā projekta "Kultūras mantojuma saglabāšana un attīstība Daugavas ceļā" ietvaros atjaunoja pils priekšdārzu ar strūklaku. Atjaunotās strūklakas vizuālajam tēlam un dārza plānojumam par pamatu izmantoja 19. gadsimta fotogrāfiju no pils balkona.

## Attēlu galerija

Attēls:Krustpils pils priekšdārzs 19gs.png|Krustpils pils priekšdārzs 19. gadsimtā
Attēls:Krustpils pils parks.jpg|Parks ziemā, 1930. gadi.
Attēls:Krustpils muižas parks1.jpg|
Attēls:Krustpils muižas parks22.jpg|
Attēls:Krustpils muižas parks3.jpg|
Attēls:Krustpils muižas parks4.jpg|
Attēls:Krustpils muižas parks5.jpg|
Attēls:Krustpils muižas parks6.jpg|Skats uz pils dīķi.
Krustpils muižas parks.jpg|Krustpils muižas parks. 2010.g.


## Atsauces
Zīlāni (stacija)

**Zīlāni** ir neizmantots pieturas punkts Jēkabpilī pie Zīlāniem, līnijā Krustpils—Rēzekne II starp stacijām Krustpils un Kūkas. Visi bijušās stacijas sliežu ceļi mūsdienās nojaukti. Saglabājusies noliktavas ēka pie Oļu ielas pārbrauktuves un vairākas pie stacijas atradušās ēkas (mūsdienās dzīvojamās mājas). Pasažieru vilcieni Zīlānos nepietur.

## Vēsture
Stacija atklāta 1901. gadā. Uzsākot Maskavas—Ventspils dzelzceļa būvi, ko veica ārzemju akcionāri, Krustpils tuvumā tika projektēta jauna, liela dzelzceļa stacija. Šiem mērķiem izvēlējās četrus kilometrus attālumā no Krustpils esošo Zīlānu sādžu. Vieta bijusi ļoti purvaina, pat ar aizaugušu ezeru, tāpēc, lai nosusinātu izvēlēto teritoriju, tika rakts liels un plats novadgrāvis. Tika izmantots tikai roku darbs, ar zirgu pajūgiem izrakto granti pievedot dzelzceļa stigas uzbērumam. Darbs bija labi maksāts, par katru atvesto grants kravu — 1 cara zelta rublis, tāpēc dienu un nakti strādājuši ļoti daudzi cilvēki. Darbs ritējis ātri un 1904. gada 11. (24.) novembrī līnija tika atklāta. Zīlānos uzcēla depo 16 lokomotīvēm, rampu lokomotīvju apgriešanai, remontdarbnīcas, pirti, vairāk nekā desmit lielas daudzdzīvokļu mājas iedzīvotājiem, ūdenstorni, ūdens vadu trīs kilometru garumā, ūdens pumpēšanas ierīces un māju Daugavas krastā, lielu koka stacijas ēku, dzelzceļa skolu, noliktavas, tualetes. Tika ievilkta telegrāfa līnija. Zīlānu stacijas teritorijā bija 6 sliežu ceļi. Lielākā un nozīmīgākā stacija posmā no Rīgas līdz Zilupei. Pirmais pasaules karš pārtrauca rūpniecības uzplaukumu un pilnīgi izmainīja saimniecības struktūru un dzelzceļa transporta attīstību Latvijas teritorijā. Kara laikā no Latvijas tika evakuētas svarīgākās rūpnīcas, tajā skaitā transporta uzņēmumu iekārtas - 30 tūkst. vagonu — 186,2 milj. rubļu vērtībā, kā arī dzelzceļa saimniecībā izmantotais ritošais sastāvs. Smagi cieta viss dzelzceļa tīkls, īpaši šī apkārtne, kas trīs kara gadus atradās tiešā frontes līnijas tuvumā. Vairākas līnijas kara laikā tika iznīcinātas, uzspridzināti visi lielie tilti (Zeļķu tiltu atjaunoja tikai 1930. gadā), stacijas, nopostīti arī ūdenstorņi un depo.

Vairs nevajadzīgā Krustpils apvedceļa līnija, pa kuru vilcieni varēja kursēt no Zīlāniem Jelgavas virzienā, neiebraucot Krustpilī, nojaukta 20. gadsimta 20. gados. Kādreizējais Zīlānu—Krustpils savienojošais ceļš no tā laika ir galvenais ceļš līnijā Ventspils—Zilupe. Zīlānu stacijas ēkas 20. gadsimta 20.—30. gados pārvestas uz Viesītes lauku dzelzceļu tīklu. Bijusī svarīgā stacija kļuva par parastu izmaiņas punktu, bet 20. gadsimta 80. gados tajā vilcieni vairs nepieturēja.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Zīlāni
* Zīlānu stacijas foto 
* Zīlānu stacija pirmskara kartē. Redzams kādreizējais Krustpils apvedceļš.
Puebla

**Puebla** (, ) ir štats Meksikas vidū, uz austrumiem no galvaspilsētas Mehiko. Rietumos no tā atrodas Idalgo, Mehiko, Tlaskala un Morelosa, austrumos Verakrusa de Ignasio de la Ljave, bet dienvidos robežojas ar Gerrero un Oahakas štatiem. Štata galvaspilsēta un lielākā apdzīvotā vieta ir Puebla de Saragosa.

## Ārējās saites
Jēkabpils vecticībnieku baznīca

thumb|300px|Jēkabpils vecticībnieku baznīca
**Jēkabpils vecticībnieku baznīca** ir viens no Jēkabpils dievnamiem un kultūrvēsturiskiem objektiem. Dibināta 1862. gadā. Atrodas pilsētas kreisā krasta daļā, Viestura ielā 15.

## Vēsture
Jēkabpils vecticībnieku kopiena pastāv no 17. gadsimta otrās puses, to izveidoja reliģisko represiju bēgļi no Krievijas caristes — Pleskavas, Novgorodas un citiem Krievijas ziemeļrietumu apgabaliem, jo Kurzemes hercogs Jēkabs bija iecietīgs pret vecticībniekiem un deva atļauju vietējai varai pieļaut vecticībnieku dievkalpojumus. Ziņas par pirmo dievnamu nav saglabājušās, pieļaujams, ka tas varēja atrasties Akmeņu ielas rajonā pie senas kapsētas, kur mūsdienās celtniecības gaitā atklājās tipiski vecticībnieku apbedījumi. Pēdējās masveida represijas pret vecticībniekiem norisinājās cara Nikolaja I valdīšanas laikā, tāpēc 1849. gadā Jēkabpilī lūgšanu namu nācās slēgt un nojaukt. 1862. gadā uz Georgija Kitova zemes un par viņa paša līdzekļiem tika uzcelts jauns dievnams, bet vecticībnieku draudze oficiāli tika reģistrēta tikai 1906. gadā. Vissmagākais bija padomju laiks, kad kopienas vadītājs bija Ivans Volkovs, jo vara spieda atteikties no reliģiskām tradīcijām kā audzinot bērnus, tā arī izvadot mūžībā aizgājušos. Daudzkārt varas iestādes vēlējās dievnamu slēgt, taču draudze spēja saglabāt savus īpašumus, pateicoties īstenu kristiešu nepiekāpībai, to vidū ir minami Vasilijs Fedotovs, Arkādijs Ļebedevs un Jakovs Gerasimovs.

## Draudzes darbība
21. gadsimta sākumā Jēkabpils vecticībnieku kopiena aptver ap tūkstoti cilvēku. Dievnams tiek aktīvi apmeklēts un bieži ir pārpildīts. Apmeklētāju vidū parādās arvien vairāk vecvecāku ar mazbērniem un jauniešu. Draudzē darbojas koris. Dievnama lielākā bagātība ir svētbildes un pēc vecticībnieku kanoniem iespiestas lūgšanu grāmatas. Telpās saglabāts sākotnējais interjers. Uzcelts jauns zvanu tornis un iegādāti zvani, virs sānejām uzcelti nelieli kupoli. 2003. gadā dievnams plaši atzīmēja 125 gadu jubileju. Vecticībnieku kultūras un izglītības biedrības "Belovodje" biedri ir savākuši vairāk kā 200 unikālu kultūras un sadzīves priekšmetu, izveidojot pastāvīgu ekspozīciju Jēkabpils vēstures muzejā.

## Attēlu galerija

Attēls:Jēkabpils Vecticībnieku baznīca1.jpg
Attēls:Old believers church Jekabpils.JPG


## Atsauces
Pļaviņu luterāņu baznīca

**Pļaviņu Svētā Pētera evaņģēliski luteriskā baznīca** ir Latvijas evaņģēliski luteriskās Baznīcas Pļaviņu Svētā Pētera draudzes dievnams. Draudzes mācītājs ir Haralds Biete.

## Vēsture
1910. gadā mācītājs H. Bahs nodibināja Pļaviņu dievnama būves komisiju. Baznīca uzcelta 1911.—1912. gadā, iesvētīta 1912. gada 5. oktobrī. Jaunceltā baznīca ir mākslinieciski augstvērtīgs eklektisma stila arhitektūras paraugs ar Skandināvijas sakrālai arhitektūrai raksturīgajām nacionālā romantisma iezīmēm. Pirmā pasaules kara laikā izpostīta, baznīcā uz laiku ierīkoja zirgu stalli. 1920. gadā draudze dāmu komitejas priekšnieces M. Lapiņas vadībā uzsāka dievnama atjaunošanas darbus. 1921. gada 31. oktobrī atjaunotais dievnams tika iesvētīts.

Līdz 1928. gadam Pļaviņas ietilpa Kokneses - Krapes draudzes teritorijā. 1928. gada 1. janvārī Pļaviņu draudze kļuva patstāvīga. 1929. gadā draudzē bija reģistrēti 450 draudzes locekļi.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Pļaviņu Svētā Pētera draudze
Unguru baznīca

thumbnail|300px|Unguru baznīca 2020. gadā.
**Unguru (Medņu) Evaņģēliski luteriskā baznīca** ir luterāņu dievnams Jēkabpils novada Variešu pagasta Medņos, kas celta kā Krustpils baznīcas filiālbaznīca.

## Vēsture
Pirmā Unguru baznīca tika iesvētīta 1828. gada 25. jūnijā. Bet jau 1885. gadā celtne bija pussabrukušā stāvoklī. Pēc vairākkārtīgiem draudzes lūgumiem Krustpils pilsmuižas īpašnieks Nikolauss fon Korfs baznīcas remontam iedalīja materiālus un līdzekļus 200 rubļu apmērā. Arī pati draudze saziedoja 580 rubļu. Remontdarbu uzraudzīšanai tika nozīmēts Unguru saimnieks Jēkabu Ozols, kurš lika nojaukt baznīcas pārbūvējamo daļu un vietā uzcelt jaunas telpas. Pēc būvmeistara Jēkaba Putniņa veiktajiem remontdarbiem 1892. gada 17. decembrī atjaunotā baznīca atkal tika iesvētīta.

Pirmā pasaules kara laikā baznīcai tika sabojātas ērģeles un jumts, kā arī izsisti daži logi. 1919. gadā, nodibinoties padomju varai, baznīcas manta tika aprakstīta, un bija nolemts telpas nodot Izpildkomitejas rīcībā. Tomēr draudzei izdevās noslēgt līgumu ar jauno varu par baznīcas izmantošanu uz nenoteiktu laiku.  Citādi ēka nebija daudz cietusi. Remontdarbi sākās 1926. gadā. Jumta materiāls un labošana izmaksāja 1376 Ls, torņa labošana un krāsošana — 560 Ls. Atjaunoto dievnamu iesvētīja 1928. gada 25. jūnijā. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā padomju vara draudzei baznīcu atņēma. Otrā pasaules kara laikā, baznīcai nonākot karadarbības zonā, tajā iekārtojās vācu armijas atbalsta punkts. Sarkanās armijas artilērija 1944. gada 7. augustā iznīcināja vācu ugunspunktu baznīcas tornī. Kritušos vācu karavīrus apglabāja turpat pie baznīcas. Pēc kara baznīca atradās izpostītā stāvoklī. Kopš 2004. gada draudze ir sākusi dievnama atjaunošanu.

## Arhitektūra un interjers

Baznīcas ēka ir akmens-ķieģeļu krustveida centrālbūve, kuras rietumu pusē atrodas trīsstāvu tornis ar poligonālu, piramidālu smaili. Austrumu pusē piebūvēta poligonāla sakristeja. Celtnes fasādēs ir gotiskas smailloka durvju un logu ailas. Pirmās ērģeles minētas jau 1830. gadā. 1867. gadā Krustpils ērģeļbūves meistaram Fridriham Veisenbornam draudze pasūtīja jaunas ērģeles, kuras tika iesvētītas 1868. gada 13. oktobrī. Baznīcā atradies 1926. gadā lietais zvans ar uzrakstu: "*Balss saucēja Rubenos. 1926. Beker un Ko Liepāja*", kā arī 1927. gadā J.K. Švenna lietais bronzas zvarns (85&nbsp;kg.). 2009. gada 25. septembrī Unguru draudze saņēma Oldenburgas latviešu draudzes Vācijā dāvināto zvanu ar uzrakstu "*Dievs Kungs ir mūsu stiprā pils*". Tas līdz šim kalpoja Oldenburgas latviešu baznīcā, kas bija vienīgā latviešiem piederošā baznīca Vācijā. 2009. gada 11. oktobrī Daugavpils diecēzes bīskaps Einārs Alpe atjaunotās draudzes 15. gadu jubilejas dievkalpojumā zvanu iesvētīja.

2013. gadā pilnībā atjaunota sakristejas daļa.

## Ārējās saites
* Unguru draudzes mājaslapa
Aleksandrs Popovs (peldētājs)

**Aleksandrs Popovs** (; dzimis  Sverdlovskā, Krievijas PFSR, PSRS) ir bijušais krievu peldētājs, galvenokārt piedalījās brīvā stila sacensībās. Viņš tiek uzskatīts par vienu no visu laiku izcilākajiem sprinta brīvā stila peldētājiem. Viņam piederēja trīs pasaules rekordi: 100 m brīvajā stilā, 50 m brīvajā stilā (abi garajā baseinā) un 100 m brīvajā stilā īsajā baseinā.

A. Popovs piedalījās četrās Olimpiskajā spēlēs (, , , ), kopumā izcīnīja 4 zelta un 5 sudraba medaļas. Pasaules čempionātos garajā baseinā viņš ir izcīnījis 6 zelta, 4 sudraba un 1 bronzas medaļu. Eiropas čempionātos garajā baseinā viņš 21 reizi ir kļuvis par čempionu, trīsreiz bijis otrais un divreiz izcīnījis bronzas medaļu.

Pašlaik ir SOK loceklis.

## Ārējās saites
Ārgalis

**Ārgalis** (sieviešu dzimtē **Ārgale**) ir latviešu cilmes uzvārds, kas cēlies no vārda „ārgailis(-le)“ ar nozīmi 'paviegls, ģeķīgs cilvēks'. Cilvēki ar šo uzvārdu:

* Ādams Ārgals (1851—1937) — skolotājs, diriģents, sabiedrisks darbinieks;
* Andris Ārgalis (1944) — politiķis, bijušais Rīgas mērs (2000—2001);
* Māris Ārgalis (1954—2008) — mākslinieks un uzņēmējs.

## Atsauce
Krustpils saliņa

thumb|250px|Krustpils saliņa Jēkabpilī
thumb|250px|Skats uz Daugavu un Krustpils saliņu, 1930. gadi
**Krustpils saliņa** ir Daugavas sala Jēkabpilī. Atrodas starp Daugavas pamatgultni un tās sānteku Mazo Daugavu, netālu no Krustpils pilsētas parka. Mūsdienās iecienīta pilsētas atpūtas vieta.

Krustpils saliņas agrākie nosaukumi ir **Ādamsona saliņa** — nosaukums cēlies no kādreizējā zemes gabalu īpašnieka uzvārda Ādamsona, kuram piederējusi arī šī sala, mūsdienās arī daudzi jēkabpilieši saliņu sauc par Ādamsona saliņu un **Komjaunatnes saliņa** — saliņas nosaukums padomju okupācijas gados.

Krustpils saliņa kļuva par vienu no iecienītākajās pilsētnieku atpūtas vietām pēc tam, kad 20. gadsimta 50. gados tur uzcēla brīvdabas estrādi, kas mūsdienās atrodas Krustpils kultūras nama pārziņā. No agra pavasara līdz pat vēlam rudenim tur notiek dažādi kultūras pasākumi: gadskārtu svētku — Lieldienu un Līgo vakara svinēšana, Dziesmu svētki, teātra un operas izrādes, visdažādākie vieskoncerti un biežie deju vakari, kas pulcē tūkstošiem jēkabpiliešu un pilsētas viesu.

## Saliņas rekonstrukcija
2009. gadā uzsāka saliņas un brīvdabas estrādes rekonstrukciju, ko pabeidza un nodeva ekspluatācijā 2010. gada jūlijā. Rekonstrukcijas laikā nomainīja solus, pārbūvēja skatuvi, mākslinieku ģērbtuves un telpas zem skatuves. Uzbūvētas jaunas tualetes un autostāvvieta 104. automašīnām un 5 autobusiem, bērnu rotaļu laukums, kā arī rekonstruēts tilts. Veikti saliņas apzaļumošanas darbi. Tuvākā nākotnē plānots uzstādīt novērošanas kameras un uzbrauktuvi un pacēlāju invalīdiem pie tilta. Saliņas rekonstrukcijas izmaksas —  lati.

## Attēlu galerija

Attēls:Uz saliņu.jpg|Ceļš uz saliņu
Attēls:Auto stāvvieta.jpg|Rekonstruētā auto stāvvieta
Attēls:Rekonstruētais tilts.jpg|Rekonstruētais tilts
Attēls:Skats no tilta.jpg|Skats no Krustpils saliņas tilta
Attēls:Rekonstruētie celiņi.jpg|Rekonstruētie celiņi
Attēls:Estrāde.jpg|Estrāde
Attēls:Krustpils sala - estrāde.jpg|Estrāde
Attēls:Saliņa.jpg|Saliņa
Attēls:Saliņa1.jpg|Saliņa
Attēls:Skatītāju zona..jpg|Skatītāju zona
Attēls:Ģērbtuves.jpg|Mākslinieku ģērbtuves


## Atsauces

## Ārējās saites
* Rekonstruētā saliņa
* Saliņas plāns
* Video par rekonstruēto saliņu
Minesotas "Wild"

**Minesotas "Wild"** () ir profesionāls ASV hokeja klubs, kas ir bāzēts Sentpolā, Minesotas štatā, ASV. Klubs spēlē Nacionālās hokeja līgas Rietumu konferences Centrālajā divīzijā. Tas tika dibināts 2000. gadā un kopš dibināšanas brīža spēlē NHL.

Klubs savas pastāvēšanas vēsturē nav izcīnījis nevienu Stenlija kausu, kā arī ne reizi nav kļuvis par konferences uzvarētāju, taču ir 1 reizi kļuvis par divīzijas čempionu. Mājas spēles komanda aizvada *[[Xcel Energy Center]]* hallē.

Klubā spēlēja latviešu hokejists Sergejs Žoltoks.

## Sasniegumi
* **[[Stenlija kauss]]**: 0
* **Konferences čempioni**: 0
* **Divīzijas čempioni**: 1
** 2007–08

## Spēlētāji
### Pašreizējais sastāvs
:*Pēdējoreiz atjaunots 2022. gada 9. oktobrī.*
#### Vārtsargi

* 30  Jespers Valsteds
* 32  Filips Gustavsons

#### Aizsargi

* 4  Džons Merils
* 5  Džeikobs Midltons
* 25  Jūnass Brudīns
* 33  Alekss Goligoskis
* 43  Kvinns Hjūzs
* 46  Džereds Spurdžons (Kapteinis)
*59  Keilens Adisons

#### Uzbrucēji

* 10  Taisons Džosts
* 12  Mets Boldijs
* 13  Jakovs Treņins
* 14  Jūels Ēriksons Eks
* 17  Markuss Foliņo (Kapteiņa palīgs)
* 19  Niks Petans
* 21  Brendons Duheims
*26  Konors Devars
*36  Matss Dzukarello
*38  Raiens Hartmans
*78  Niko Šturms
*89  Frederiks Gudro
*91  Vladimirs Tarasenko
*97  Kirils Kaprizovs

## Ārējās saites

* Kluba oficiālā mājaslapa 
* Hockey-Reference profils
Šeins Doens

**Šeins Doens** (*Shane Albert Doan*; dzimis  Halkirkā, Albertā, Kanādā) ir bijušais kanādiešu hokejists, labās malas uzbrucējs, Kanādas hokeja izlases dalībnieks. Karjeras laikā aizvadījis 21 sezonu Nacionālajā hokeja līgā, 20 no tām spēlējot Fīniksas "Coyotes", vēlāk Arizonas "Coyotes" sastāvā. 1540 aizvadītajās spēlēs atzīmējies ar 972 rezultativitātes punktiem. 13 gadus bija "Coyotes" kapteinis. Kanādas hokeja izlases rindās izcīnījis piecas Pasaules čempionātu medaļas.

Doens (2017) bija Rietumu hokeja līgas kluba Kemlūpas "Blazers" īpašnieks. Šajā komandā Doens savulaik aizvadīja trīs sezonas.

Pašlaik (2024) ir NHL kluba Toronto "Maple Leafs" ģenerālmeneģera Breda Trelivinga asistents.

Doenam un viņa sievai Andreai ir četri bērni, un viņi dzīvo Skotsdeilā, Arizonā. Ģimene pavada vasaras Kemlūpsā, kur Doens spēlēja hokeju jaunībā un satika savu sievu. Viņa dēls Džošs šobrīd spēlē Tuksonas "Roadrunners" komandā, un viņu draftēja Arizonas "Coyotes" 2021. gada NHL drafta 2. kārtā.

## Spēlētāja karjera
1995. gada NHL draftā viņu izvēlējās Vinipegas "Jets" ar kopējo septīto drafta numuru. 1996. gada vasarā "Jets" franšīze tika pārcelta uz Fīniksu, komandai tiekot pārdēvētai par Fīniksas "Coyotes". Doena rezultativitāte ievērojami pieauga 1999.—2000. gada sezonā, kad viņš atzīmējās ar 51 rezultativitātes punktu un bija otrs komandas rezultatīvākais spēlētājs aiz Džeremija Rēnika. 2003.—04. gada sezonā uzsāka pildīt "Coyotes" kapteiņa pienākumus un pirmo reizi karjerā sezonu noslēdza kā komandas rezultatīvākais spēlētājs.

2007.—08. gada sezonu Doens noslēdza ar 78 rezultativitātes punktiem, kas bija uzbrucēja rezultatīvākā NHL sezona. 2014.—15. gada sezonā kļuva par "Jets" un "Coyotes" franšīzes visu laiku rezultatīvāko spēlētāju. 2017. gada jūnijā "Coyotes" vadība paziņoja, ka līgumu ar uzbrucēju nepagarinās. Divus mēnešus vēlāk Doens paziņoja par karjeras beigšanu.

Kopā ar Kanādas izlasi ir divreiz uzvarējis Pasaules čempionātos (2003, 2007) un trīsreiz izcīnījis sudraba medaļu (2005, 2008, 2009).

## Karjeras statistika

## Ārējās saites
Jets

**Jets** var būt:
* Indianapolisas "Jets" — ASV basketbola klubs;
* Ņujorkas "Jets" — ASV amerikāņu futbola klubs;
* Vinipegas "Jets" — hokeja kluba Fīniksas "Coyotes" bijušais nosaukums;
* Vinipegas "Jets" — Kanādas hokeja klubs.
Winnipeg Jets

**Winnipeg Jets** var būt:
* Fīniksas "Coyotes" — laika posmā no 1972. līdz 1996. gadam pāstāvējis klubs;
* Vinipegas "Jets" — 2011. gadā dibināts klubs (bijušais Atlantas "Trashers").