Boriss Savinkovs

**Boriss Savinkovs** (,  — ) bija krievu politiskais darbinieks un terorists, viens no no Sociālistu revolucionāru partijas (eseru) līderiem. 

Viņš kļuva pazīstams kā aktīvs revolucionārās kustības dalībnieks, kurš piedalījās vairāku atentātu organizēšanā pret Krievijas Impērijas augstākajām amatpersonām, tai skaitā Krievijas iekšlietu ministra Vjačeslava fon Plēves nogalināšanā 1904. gadā un lielkņaza Sergeja Aleksandroviča slepkavībā 1905. gadā.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1879. gadā Harkivā jurista ģimenē, mācījās ģimnāzijā Varšavā, kur viņa tēvs strādāja par kara apgabaltiesas prokuroru. Studēja Pēterburgas universitātē, no kuras izslēgts par dalību studentu nemieros. Savinkovu pirmo reizi arestēja 1897. gadā Varšavā par revolucionāro darbību. Nākamajā gadā iekļāvies sociāldemokrātu grupās "Sociālists" un "Strādnieku karogs". Atkārtoti arestēts 1899. gadā, tomēr drīz atbrīvots. Publicējās laikrakstā "Strādnieku Doma". 1901. gadā Savinkovs darbojās "Pēterburgas strādnieku šķiras atbrīvošanas cīņas savienībā", par ko arestēts un 1902. gadā izsūtīts uz Vologdu, kur neilgu laiku strādājis par konsultantu apgabaltiesā.

1903. gadā Savinkovs izbēga no izsūtījuma un apmetās Ženēvā, kur iestājās eseru partijas kaujas organizācijā. Piedalījās vairāku teroristisko aktu izstrādē, tajā skaitā iekšlietu ministra Plēves, Maskavas ģenerālgubernatora Aleksandroviča slepkavībās, kā arī slepkavības mēģinājumos pret iekšlietu ministru Durovu un Maskavas ģenerālgubernatoru Dubasovu. Savinkovs kļuva par kaujas organizācijas vadītāja Jevgēnija Azefa vietnieku, kad atklājās Azefa sadarbība ar slepenpoliciju, par tās vadītāju. 1906. gadā Savinkovs gatavoja Melnās jūras flotes admirāļa Čuhnina slepkavību, tomēr tika arestēts. Lai arī tiesa viņam piesprieda nāvessodu, Savinkvam izdevās izbēgt no apcietinājuma un šķērsot Krievijas un Rumānijas robežu. No Rumānija, izbraucot caur Ungāriju, Savinkovs ieradās Šveicē un vēlāk apmetās Vācijā. 1906. — 1907. gada ziemā iepazinies ar vairākiem emigrācijas literātiem, kas viņu pamudināja pievērsties rakstniecībai. Trimdā izdeva vairākas grāmatas par savu teroristisko darbību, izmantojot pseidonīmu V. Ropšins. Savinkova literārajā darbībā eseri saskatīja politiskus motīvus. Savinkovs ilgstoši neticēja, ka viņa biedrs Azefs ir bijis ohrankas aģents, kad tas apstiprinājās 1908. gadā, viņš uzstājās kā Azefa aizstāvis trimdā sarīkotajā "goda tiesā", kā arī mēģināja atjaunot Kaujas organizācijas darbību. Neskatoties uz viņa centieniem, organizācijai neizdevās veikt nevienu teroraktu līdz pat tās izformēšanai 1911. gadā.

Pēc Pirmā pasaules kara sākuma kā brīvprātīgais iestājās Francijas armijā, darbojās kā vairāku laikrakstu kara korespondents no 1914. līdz 1917. gadam. Pēc 1917. gada Februāra revolūcijas Savinkovs 9. aprīlī ieradās Krievijā, kur atjaunoja politisko darbību. Viņu iecēla par Pagaidu valdības komisāru 7. armijā, 28. jūnijā par komisāru Dienvidrietumu frontē. Aktīvi uzstājās par karadarbības turpināšanu līdz krievu spēku uzvarai, atbalstot Kerenska valdību. Dienvidrietumu frontē satuvinājās ar Korņilovu, atbalstot tā iecelšanu par frontes komandieri Brusilova vietā. 1917. gada jūlijā Savinkovs kļuva par Kara ministrijas priekšnieku un kara ministra biedru (kara ministrs tobrīd bija premjers Kerenskis), tādējādi iegūstot nozīmīgu lomu pagaidu valdībā. 1917. gada 22. augustā, kad Korņilovs uzsāka uzbrukumu Petrogradas virzienā, iecelts par Petrogradas kara gubernatoru un kara apgabala komandiera pienākuma izpildītāju. Savinkovs mēģināja pierunāt Korņilovu pakļauties Pagaidu valdībai, tomēr nesaskaņu dēļ jau 30. augustā Savinkovs iesniedza valdībai atlūgumu. Saistībā ar "Korņilova lietu" viņu izsauca uz eseru partijas centrālkomitejas sēdi. Savinkovs uz sēdi neieradās un atteicās sniegt kādus paskaidrojumus, par ko 9. oktobrī tika izslēgts no partijas. Septembrī no Kubaņas kā deputāts ievēlēts Krievijas Republikas Pagaidu sapulcē (priekšparlamentā), kur pildījis pienākumus sapulces sekretariātā.

Pēc 1917. gada Oktobra revolūciju Savinkovs Pagaidu valdības pusē veda pārrunas ar boļševikiem, tomēr drīz vien pameta Petrogradu, izbraucot uz Gatčinu, kur viņu iecēla par Pagaidu valdības komisāru ģenerāļa Krasnova vienībā. Vēlāk Donā piedalījās Brīvprātīgo armijas formēšanā, darbojies Donas pretpadomju tautas padomē. 1918. gada februārī un martā Savinkovs Maskavā uz gvardes virsnieku organizācijas bāzes izveidoja pagrīdes pretpadomju "Dzimtenes un brīvības aizsardzības savienību" (*Союз защиты Родины и Свободы*), kurā iekļāvās ap 800 cilvēku. Organizācijas mērķis bija padomju varas gāšana, militārās diktatūras ieviešana un kara turpināšana ar Vāciju. Tās ietvaros tika izveidotas vairāki militarizēti grupējumi. Maija beigās sazvērestība tika atklāta, kam sekoja daudzu organizācijas biedru aresti.

Pēc Savinkova organizācijas sarīkoto Jaroslavļas, Ribinskas un Muromas sacelšanās apspiešanas, Savinkovs ieradās Čehoslovāku leģiona ieņemtajā Kazaņā, tomēr drīz pēc tam pievienojās Kapeļa vienībai. Vēlāk pārcēlās uz Ufu, no kurienes devās militārajā misijā uz Franciju. 1919. gadā Savinkovs piedalījās sarunās ar Antantes valdībām par palīdzību Baltajai kustībai, vienlaikus meklējot iespējamos sabiedrotos baltgvardu cīņā pret Sarkano armiju. Darbojās vairākās emigrantu organizācijās Francijā. Padomju-poļu kara laikā 1920. gadā pēc Pilsudska uzaicinājuma ieradās Polijā, kur vadīja Evakuācijas komiteju, ko vēlāk pārdēvēja par "Krievu politisko komiteju", piedalījās pretpadomju vienību organizēšanā un izdeva laikrakstu. 1921. gada oktobrī Savinkovu izsūtīja no Polijas. 

Pēc attiecību saraušanas ar baltgvardu kustību Savinkovs mēģināja tuvināties krievu nacionālistu kustībām, tomēr nokļuva politiskā izolācijā. 1924. gada augustā Savinkovs nelegāli ieradās PSRS, kur viņu iemānīja čekas operācijas "Sindikāts-2" ietvaros. Savinkovu arestēja 16. augustā Minskā. 29. augustā viņam piesprieda nāvessodu, tomēr vēlāk piesprieda 10 gadu cietumsodu. 1925. gada 7.maijā Savinkovs izdarīja pašnāvību, izlecot no 5. stāva loga pēc pastaigas cietuma pagalmā. Vienlaikus ir izteiktas versijas par to, ka patiesībā Savinkovs tika noslepkavots, piemēram, tā notikumu aprakstījis Aleksandrs Solžeņicins savā darbā "GULAGa arihipelāgs".

## Ārējās saites