open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Jāsirs Arafāts

**Jāsirs Arafāts** (ياسر عرفات‎, *Yasser Arafat*), īstajā vārdā **Mohameds Abdelraūfs Arafāts el Kudva el Huseinī** (محمد عبد الرؤوف القدوة الحسيني, *Mohammed Abdel-Raouf Arafat al-Qudwa al-Husseini*; dzimis  Kairā, miris  Parīzē) bija Palestīnas Atbrīvošanas organizācijas dibinātājs un vadītājs, Palestīniešu pašpārvaldes prezidents un 1994. gada Nobela miera prēmijas laureāts.

Arafāts tika pretrunīgi vērtēts visas savas politiskās karjeras garumā. Viņa atbalstītāji uzskata Arafātu par varonīgu brīvības cīnītāju, kas simbolizē palestīniešu nacionālos centienus. Arafāta oponenti apraksta viņu kā teroristu, kas atbalstījis vardarbību. Daļa palestīniešu apsūdzēja Arafātu politiskā korupcijā un kritizēja viņu kā vāju līderi, kas pārlieku piekāpies Izraēlai 1993. gadā parakstītajā Oslo līgumā, ar kuru palestīnieši atzina Izraēlas tiesības uz pastāvēšanu un tika izveidota autonoma Palestīniešu pašpārvalde, par kuras prezidentu kļuva Arafāts.

## Biogrāfija
Oficiāli dokumenti vēsta, ka Arafāts dzimis Kairā audumu tirgotāja ģimenē, tomēr pats viņš apgalvoja, ka dzimis Jeruzalemē. Arafāts studēja Kairas Universitātē, kur esot diskutējis ar ebrejiem un iepazinis Hercla darbus. Ap 1946. gadu kļuva par pārliecinātu palestīniešu nacionālistu. No 1952. līdz 1956. gadam vadīja paramilitāro Palestīniešu studentu savienību un darbojās organizācijā Musulmaņu brālība.

1959. gadā Jāsirs Arafāts kopā ar domubiedriem Kuveitā nodibināja organizāciju *[[Fatah]]*, kas kļuva par Palestīnas Atbrīvošanās organizācijas (PAO) galveno spēku. 1968. gadā Jāsira Arafāta un *Fatah* kaujinieku galvenā bāze bija Jordānijas pilsēta Karameha. Tajā pašā gadā Izraēlas karaspēks mēģināja pilsētu ieņemt, tomēr tam nācās atkāpties. Tas ārkārtīgi pacēla Arafāta autoritāti palestīniešu acīs, un 1969. gadā Jāsirs Arafāts nomainīja Ahmadu Šukeiri PAO vadītāja amatā.

Pēc Melnā septembra notikumiem Arafāts līdz ar palestīniešiem pārcēlās uz Libānu, kur aktīvi piedalījās Libānas pilsoņu kara notikumos. 1982. gadā Arafāts bija spiests pamest Libānu un līdz 1993. gadam uzturējās Tunisijā, no kurienes vadīja PAO darbību. 1988. gadā PAO deklarēja neatkarīgu Palestīnas valsti. Pēc Oslo līguma parakstīšanas 1993. gadā Arafāts atgriezās Palestīnā kā pašvaldības vadītājs, bet 1996. gadā vēlēšanās viņu ievēlēja par Palestīniešu pašpārvaldes prezidentu.

## Atsauces un piezīmes

## Ārējās saites

*Jāsira Arafāta biogrāfija Nobela prēmijas mājaslapā
Gožova Velkopolska

**Gožova Velkopolska** () ir pilsēta Polijas rietumos, Lubušas vojevodistes centrs Vartas upes krastos. Vēsturiski sena vācu pilsēta Brandenburgā — Landsberga pie Vartas ().

## Vēsture
Pilsētu 1257. gadā dibināja Brandenburgas markgrāfs. Pilsēta attīstījās kā viduslaiku tirdzniecības centrs uz galvenā ceļa starp Berlīni un Kēningsbergu. 1433. gadā piedzīvoja husītu uzbrukumu. Trīsdesmitgadu karā pilsētu izpostīja zviedri. No 19. gadsimta vidum līdz Otrajam pasaules karam Landsberga attīstās Prūsijas, pēc tam Vācijas sastāvā. Otrā pasaules kara beigās cieta no Sarkanās armijas uzbrukuma. Pamatojoties uz Jaltas un Potsdamas konferenču lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai un turpmāk nosaukta par Gožovu Velkopolsku, kaut arī, kā varētu liecināt nosaukums, neatrodas vēsturiskās Lielpolijas teritorijā. Sintētisko šķiedru un pārtikas rūpniecība. Pilsēta atrodas pie vienīgajām naftas atradnēm Polijā. Polijas čigānu mazākumtautības kultūras centrs — katru gadu pilsētā no Starptautiskais Čigānu salidojums (*Międzynarodowe Spotkanie Cygańskie*).

## Ievērojami cilvēki
Vācu/ebreju filologa un rakstnieka Viktora Klemperera (*Victor Klemperer*), poļu politiķa Kazimeža Marcinkeviča un vācu rakstnieces Kristas Volfas dzimtā pilsēta.

## Atsauces

## Ārējās saites
Egila sāgas

thumb|right|200px|Egila Skallagrímssona 17. gadsimta Egila sāgas manuskripts.
**Sāga par Egilu Skalagrimsonu** (islandiešu valodā: *Egils saga*) ir senislandiešu mutvārdu historiogrāfijas avots, kas satur 87 nodaļas un pieder pie vēsturiskajām islandiešu sāgām.

Egila sāga radusies ap 1200. gadu, bet ietver ievērojami senāku materiālu. Uzskata, ka to literāri apstrādājis Islandes valstsvīrs un dzejnieks Snorri Sturlusons (1178.-1241). Sāgā stāstīts par Kvedulfa dzimtas ķildu ar Norvēģijas ķēniņiem. Šīs sāgas varonis Egils Skallagrimsons (*Egils Skallagrimura dēls*) ir vēsturiski pierādāma persona. Viņš dzīvojis no 900. līdz 982. gadam un sirojis Dānijā, Frīzijā un Anglijā.

Uzskata, ka ap 925. gadu Egila karadraudze ieradās Kursā (tekstā: *Kúrland*). Egila sāgas 46. nodaļā vēstīts par to, ka sākumā vikingi ar kuršiem (tekstā: *Kúrir*) uz pusgadu noslēdza pamieru un tirdzniecības līgumu. Kad līguma laiks beidzās, viņi sāka laupīt un Egils kopā ar citiem vikingiem nokļuva gūstā kādā mājā, kur jau ilgāku laiku kā karagūsteknis dzīvoja vikings Akis.

## Egila sāga latviski

Egila sāgas fragments, kas stāsta par vikingu sirojumu uz Kursu, publicēts izdevuma "Senās Latvijas vēstures avoti" 2. sējuma 1. burtnīcā kā 10. avots. Sāgas 46. nodaļas tulkojums latviešu valodā, ko veicis Roberts Klaustiņš, publicēts žurnāla Druva 1914. gada 1. numurā ("Kā Egils Skalagrimesons braucis vikingos uz Kurzemi"). Minētās nodaļas tulkojumu latviešu valodā sniedzis arī E.Dunsdorfs (skatīt: Dunsdorfs, E. Senie stāsti: Latvijas vēstures lasāmgrāmata. - Austrālijas Latvietis, Melburna, 1955., 18.-21.lpp.) Šo nodaļu tulkojusi arī M.Ūdre ("Egila vikinga brauciens uz Kurzemi" - LU Filoloģijas un filozofijas fakultāte, studiju darbs Nr.245, rokraksts).

## Informācijas avoti

* Egila sāga, Historia.lv

## Ārējās saites

* Egila sāgu XLVI nodaļas, kas stāsta par vikingu sirojumu uz Kursu ap 925. gadu, teksts (tulkojums latviešu valodā)
* Egils Saga islandiešu valodā
* Sāgas pilns teksts angļu valodā
Jānis Gregors

**Jānis Gregors** (dzimis , miris ) bija virsleitnants, 5. Zemgales strēlnieku pulka komandieris (1918-1920), Kureļa grupas štāba adjutants.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1893. gada 2. aprīlī Jaunpiebalgas pagastā mācītājmuižas kalpa ģimenē. 1914. gadā beidzis Valmieras skolotāju semināru.

1914. gadā mobilizēts Krievijas Impērijas armijā. 1916. gadā Petrogradā beidza Vladimiras karaskolu. Pēc tam kā virsnieks pārcelts uz 5. Zemgales latviešu strēlnieku pulku. 1917. gadā pēc latviešu strēlnieku piesliešanās lieliniekiem palicis pulkā. 1918. gadā kļuvis par 5. Zemgales strēlnieku pulka (vēlāk 5. atsevišķā latviešu pulka) komandieri. Par dienestu Sarkanajā armijā saņēmis vairākus apbalvojumus, tai skaitā, apbalvots ar zelta pulksteni, bet 1919. gada 1. novembrī - ar Sarkanā Karoga ordeni. Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām izdevis pavēli par sava vadītā pulka demobilizāciju, uzdot strēlniekiem atgriezties Latvijā. Sakarā ar šo pavēli lielinieki izsludinājuši 10 000 rubļu godalgu par Gregora notveršanu.

Pēc atgriešanās Latvijā Gregors no 1921. gada strādāja par skolotāju Limbažu vidusskolā. 1924. gadā izturēja Izglītības ministrijas rīkotos eksternu pārbaudījumus vidusskolas kursa apjomā. Kopš 1925. gada strādāja Rīgas Skolotāju institūtā, no 1934. gada - par Jelgavas-Bauskas apriņķu tautskolu inspektoru. 1929. gadā iestājās Latvijas Universitātes Tautsaimniecības un tiesību zinātņu fakultātes Tiesību zinātņu nodaļā, ko beidza 1939. gadā, iegūstot *mag. iur.* grādu. Kopš 1940. gada strādājis par skolotāju Rīgas komercskolā.

Vācu okupācijas laikā 1942. gadā iecelts par Pašpārvaldes vidusskolu vicedirektoru. Kopš 1944. gada 28. jūlija bija Kureļa grupas štāba adjutants. 1944. gada 14. novembrī kopā ar visu Kureļa grupas štābu tika arestēts. 19. novembrī XVI SS un policijas tiesa Liepājā viņam un vēl septiņiem Kureļa grupas virsniekiem piesprieda nāvessodu nošaujot, ko izpildīja 20. novembra naktī.

Atrodoties Kureļa grupas štābā, rakstījis dienasgrāmatu, ko pēc Kureļa grupas likvidācijas uzglabājusi Biruta Kaģe, kas to 1945. gada 14. maijā pārvedusi to uz Zviedriju un nodevusi Leonīdam Siliņam.

## Informācijas avoti
* Gregors, Jānis, Historia.lv

## Ārējās saites
* Virsleitnanta Jāņa Gregora dienasgrāmata (28.07.1944.-10.11.1944.)
Heimskringla

thumb|250px|Heimskringlas lappuse.
**Heimskringla** (no islandiešu valodas — 'Pasaules loks') ir Snorri Sturlusona sarakstītās sāgas par Norvēģijas un tās karaļu vēsturi.

Heimskringla ir Islandes valstvīra un dzejnieka Snorri Sturlusona (1178—1241) galvenais darbs, kurā attēlota Norvēģijas un tās karaļu vēsture no 9. gadsimta pirmās puses līdz 1177. gadam. Savos darbos Sturlusons jau bija tuvu modernās historiogrāfijai un centās psiholoģiski pamatot attēloto personu rīcību. Autors ir veicis kritisku pastāvošās tradīcijas pārbaudi, salīdzinot ar attiecīgā laika skaldu dzeju un sāgām.

Heimskringlas sāgas par Olavu Svēto LXXX nodaļā, kurā aplūkoti 1016. gada notikumi, cita starpā minēts, ka Upsālas ķēniņš Eriks Anundsons 860. gados karojis Igaunijā un Kursā.

## Informācijas avoti
* Heimskringla, Historia.lv
Jaunā Latvija (laikraksts)

**"Jaunā Latvija"** bija Latvijas Centrālās Padomes nelegāls izdevums. Vienīgais numurs izdots 1944. gada 10. martā.

Laikraksta "Jaunās Latvija" izdošana tiek saistīta ar Latvijas Centrālās Padomes (LCP) Ārlietu un Informācijas komisiju darbību. Kā tās izdošanas iniciatori tiek minēti LCP priekšsēdētājs Konstantīns Čakste un LCP loceklis Fēlikss Cielēns. Laikraksta pirmais un vienīgais numurs iznāca 1944. gada 10. martā. Literatūrā atrodamais apgalvojums, ka iznākuši divi numuri, līdz šim nav guvis nekādu apstiprinājumu.

Laikrakstu ar pavairojamo iekārtu Jelgavā 1000 eksemplāros iespieda Lauksaimniecības akadēmijas docents V. Eihe, viņa dzīvesbiedre A. Eihe un asistents H. Zeltiņš.

Laikraksts sastāvēja no divām lapaspusēm, kurās bija sniegtas ziņas par starptautisko stāvokli, kā arī izklāstītas Latvijas tālākās politiskās attīstības vadlīnijas LCP skatījumā.

## Atsauces
Lamberts (bīskaps)

thumb|200px|Sēlijas bīskapa Lamberta zīmogs. Apliecošais uzraksts: ''Lambertus Dei Gra(tia) Seloniensis Ep(is)c(opus)''.
**Lamberts** (, ), bija otrais Sēlijas (1224—1226), vēlāk pirmais Zemgales bīskaps (1226—1232).

## Darbība bīskapa amatā
Par Lamberta izcelsmi nav drošu ziņu. Zināms, ka viņš bija cēlies no Solrē Eno jeb Henegavas (, ) grāfistē, kas atrodas mūsdienu Francijas un Beļģijas teritorijā.

Pēc pirmā Sēlijas un Zemgales bīskapa Lipes Bernharda nāves bīskaps Alberts, 1224. vasarā iecēla Lambertu par jauno bīskapu. Lai arī Alberts bija pārkāpis savas tiesības iecelt tikai pirmo bīskapu, pāvests Honorijs III apstiprināja bīskapijas robežas 1224. gada 14. novembrī.

Bīskaps Alberts ar pāvesta legāta Modenas Vilhelma piekrišanu 1226. gada 21. martā no bīskapa Mežotnes sēdekļa atdalīja Sēliju, no kuras Lamberts atsacījās. Sēliju vēlāk pievienoja Rīgas bīskapijai, bet Lambertam kā kompensāciju piešķīra vēl nekristītos Zemgales rietumu novadus, nodibinot Zemgales bīskapiju. Sēlijas ienākumus pagaidām atstāja Lambertam. Kā Sēlijas — Zemgales bīskaps Lamberts faktiski savā bīskapijā nav uzturējies. 1226. gadā pēc 6. janvāra bīskaps Lamberts kopā ar pāvesta legātu Modenas Vilhelmu devās uz Igauniju, bet 1227. gada janvārī piedalījās Sāmsalas iekarošanā.

Pēc bīskapa Alberta nāves pāvesta legāts Balduīns no Alnas panāca, ka 1232. janvārī pāvests Gregorijs IX personīgi viņu Lamberta vietā iecēla par Zemgales bīskapu. Pāvests uzskatīja, ka Lamberta amatam nav bijis likumīga pamata un visi Lamberta rīkojumi tika atcelti. 
Rakstu avotos ziņas par Lambertu atrodamas no 1224. gada līdz 1231. gadam, bet 1234. gadā viņš minēts jau kā miris.

## Ārējās saites
* Lamberts vietnē *Historia.lv*
Latvija (laikraksts)

**Latvija** (1941–1946) bija nelegāls pagrīdes pretošanās kustības izdevums, ko Otrā pasaules kara laikā izdeva okupētajā Latvijā.

## Vēsture
Laikraksta pirmais numurs iznāca vācu okupācijas laikā 1941. gada 18. novembrī.  
Izdevēji norādīja, ka laikrakstu tipogrāfijā *Jaunā Eiropa* iespiedusi anonīma "Patriotu organizācija". Pirmo laikraksta numuru iespieda uzņēmuma *Rota* 2. tipogrāfijā, tā iespiešanā piedalījās Kārlis Drava, Arnolds Ters, Čems un A. Kerre. Nākamos astoņus numurus iespieda dažādās vietās ar A.V. Tera darbavietā iegūto tipogrāfijas iekārtu. Bez *Rota* tipogrāfijas ir zināmas vēl piecas laikraksta iespiešanas vietas - Grēcinieku iela 3-1, Bauskas iela, Maskavas iela, Rīgas pilsētas 10. bibliotēka un Pārslas iela.

*Latvija* iznāca vienas lapas apjomā ar tekstu tika vienā lapas pusē, un tās metiens svārstījās no 1600 līdz 6500 eksemplāriem. Tekstus rakstīja un rediģēja Kārlis Drava un Jānis Liezeris.
Laikrakstu izplatīja galvenokārt Rīgā, iemetot to pastkastītēs, izkaisot uz ielas vai nosūtot pa pastu konkrētiem adresātiem. Atsevišķos gadījumos to izplatīja arī citviet Latvijā.

Līdz 1944. gada septembrim iznāca deviņi laikraksta numuri, taču vācu drošības iestādēm izdevējus tā arī neizdevās atklāt. 1944. gada jūlijā vācu drošības iestādes izdeva viltus *Latvija* 9. numuru, kurā aicināja latviešus nepadoties boļševiku propagandai un kopā ar Vācijas bruņotajiem spēkiem piedalīties Latvijas aizstāvēšanā pret Sarkano armiju. 8. septembrī iznāca īstais *Latvijas* 9. numurs, kas paziņoja par viltoto numuru.

Laikraksts nelegāli turpināja iznākt arī padomju okupācijas apstākļos. 1945. gada martā iznāca 11., bet 1946. gada jūnijā 12. numurs. No 1945. gada oktobra līdz 1946. gada maijam K. Drava, J. Liezeris un A.V. Ters paralēli izdeva arī nelegālā laikraksta *Mazais Latvis* astoņu numurus. Padomju okupācijas laikā izdoto laikrakstu iespiešana notika K. Dravas dzīvoklī Indrānu ielā 18-5 Rīgā.

1946. gadā padomju drošības iestādes laikraksta izdevējus arestēja. No 1947. gada 7. līdz 16. janvārim Latvijas PSR Iekšlietu Tautas komisariāta Kara tribunāls iztiesāja laikrakstu *Latvija* un *Mazais Latvis* izdevēju un izplatītāju lietu, apsūdzot Kārli Dravu, Emmu Dravu, Jāni Liezeri, Skaidrīti Liezeri, Arnoldu Teru, Zinaīdu Dīriņu un Alfrēdu Geidānu dažāda veida pretpadomju darbībā.
Kārlis Drava tiesas zālē paziņoja, ka

 "Pret padomju varu kļuvu noskaņots vācu okupācijas laikā, kad atklājās daudzas negatīvās puses, mani uzskati nesakrita arī ar vācu propagandu. Izdevu avīzes, jo gribēju aizstāvēt taisnību, arī vadoties pēc PSRS Konstitūcijas dotajām tiesībām, taču realitātē viss ir savādāk. Biju par šo atšķirību novēršanu, kā arī par Latvijas izstāšanos no PSRS".

K. Dravam un J. Liezerim piesprieda nāvessodu nošaujot. Spriedumu izpildīja 1947. gada 8. martā. Pārējie notiesātie tika sodīti ar ieslodzījumu no 5 līdz 10 gadiem un nometinājumu no 3 līdz 5 gadiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
* "Latvija", Historia.lv
Holande (nozīmju atdalīšana)

**Holande** (, no *holt land* — "koka zeme") var būt:
* Holande — vēsturisks apgabals Nīderlandes rietumos;
** Ziemeļholande — Nīderlandes province;
** Dienvidholande — Nīderlandes province;
* Holandes Karaliste;
* Holandes grāfiste.

Bieži par Holandi dēvē visu Nīderlandi, kas nav korekti no politiskā un ģeogrāfiskā viedokļa.
Ābrahams Marīns

**Ābrahams Marīns** (; miris 1689. gadā) bija Kurzemes un Zemgales hercogistes sūtnis Londonā, Tobago gubernators.
Roberts Osis

**Roberts Osis** (dzimis , miris ) bija latviešu pulkvedis, Latvijas Bruņoto spēku komandiera adjutants, Latviešu leģiona 43. grenadieru pulka komandieris.

## Dzīvesgājums
Roberts Osis dzimis 1900. gada 18. septembrī Rīgā, amatnieka ģimenē. Piedalījies Pirmajā pasaules karā un kopš 1919. gada 8. oktobra Latvijas brīvības cīņās Latgales divīzijas sastāvā. Kopš 1934. gada Latvijas armijas komandiera un vēlāk kara ministra Krišjāņa Berķa adjutants. Līdztekus dienestam armijā studējis vēsturi Latvijas Universitātē. 1944. gadā aizstāvējis maģistra darbu par senlatviešu piļu nocietinājumu sistēmu teritorijā starp tagadējo Latvijas Austrumu robežu un Veļikajas upi.

Sākoties vācu okupācijai, Osis no 1941. gada 7. jūlija ieņēma Rīgas pašaizsardzības departamenta priekšnieka pulkveža Voldemāra Veisa palīga amatu (kopš decembra Iekšējā drošības departamenta vadītāja palīgs), vēlāk ieņēmis Latvijas aizsardzības vienību štāba priekšnieka un Rīgas kārtības dienesta priekšnieka posteņus. Piedalījies holokausta akcijās Latvijā, tai skaitā masu slepkavību Rumbulā organizēšanā. Organizējis pirmos latviešu policijas bataljonus. No 1942. gada decembra Latvijas aizsardzības vienību sakaru virsnieks pie vācu virspavēlniecības. No 1943. gada jūlija 1. Rīgas latviešu policijas pulka komandieris. Kā šī pulka komandieris piedalījies kaujās pie Ņeveļas. 1943. gada decembrī smagi ievainots. 1944. gada jūlijā dienvidos no Daugavpils komandējis atsevišķu kaujas grupu, pēc tam sakaru virsnieks pie vācu 215. divīzijas. No 1944. gada septembra līdz 1945. gada martam komandējis Latviešu leģiona 19. ieroču SS grenadieru divīzijas 43. (2. latviešu, arī Imantas) grenadieru pulku. Martā pārcelts uz Liepāju 19. divīzijas papildinājuma lietu pilnvarotā amatā.

Neilgi pirms kapitulācijas Osis centās organizēt Kurzemes Zemes (Tautas) padomi un izveidot Pagaidu valdību. Vēlāk Osis mēģināja uzstāties kā šīs valdības ministru prezidents. Tautas padomi bija paredzēts sasaukt 1945. gada 8. maijā, taču vācu Kurzemes grupējuma kapitulācijas 8. maijā dēļ tas vairs nebija iespējams.
[thumb|280px|left|[Latviešu pagaidu nacionālā padome|Latvijas Nacionālās padomes prezidija locekļi Eslingenē. No kreisās: Velta Vintera, Vilis Janums, Valdemārs Lambergs, Jēkabs Ķulītis, Pēteris Dardzāns, Roberts Liepiņš, Jānis Celms (prezidija priekšsēdis), Jānis Vinters, ?? daļēji redzams, Jānis Lavenieks (priekšsēža vietnieks), Roberts Osis, Arnolds Endziņš un Vilis Hāzners.]]
8. maijā Osim vācu ātrlaivā izdevās no Liepājas atstāt Kurzemi. Viņš nonāca sabiedroto gūstā Vācijā, kur sākotnēji atradās gūstekņu nometnē, vēlāk Vesterbūras internēto nometnē. 1945. gada novembrī atbrīvots. Vācijā darbojies Latvijas Centrālajā padomē un Latvijas Nacionālajā padomē. Piecdesmitajos gados Osis izceļoja uz Apvienoto Karalisti, turpmāk dzīvojis Berdžeshillā, kur 1973. gada 9. aprīlī miris.

## Atsauces

## Informācijas avoti
* Osis, Roberts, Historia.lv
Suva

**Suva** (, ) ir Fidži galvaspilsēta un lielākā pilsēta (iedzīvotāju skaits aglomerācijā — 172&nbsp;000). Tā atrodas Viti Levu salas dienvidaustrumu krastā. Suva kļuva par Fidži galvaspilsētu 1877. gadā un tā ir valsts komerciālais un politiskais centrs, kā arī Klusā okeāna dienvidu daļas lielākā pilsēta ārpus Austrālijas un Jaunzēlandes.

## Sadraudzības pilsētas
Suvas sadraudzības pilsētas ir:
*  Braitona, Tasmānija, Austrālija
*  Guandunas province, Ķīna
*  Frenkstona, Austrālija
*  Portmorsbi, Papua-Jaungvineja
*  Šaosina, Ķīna

## Atsauces

## Ārējās saites
Rimberts

**Svētais Rimberts** (, arī *Rembert*, vai *Rembart*, dzimis 830. gadā — miris 888. gada 11. jūnijā) bija Hamburgas-Brēmenes arhibīskaps, hronikas *Vita sancti Anscarii* autors.

## Dzīvesgājums

Dati par Rimberta dzīvi ir visai trūcīgi. Viņa skolotājs bijis katoļu misijas vadītājs Skandināvijā un no 831. gada Hamburgas, bet no 845. gada arī Brēmenes arhibīskaps Anskars (arī Ansgars), ar kuru Rimberts iepazinās Turnholtas klosterī Flandrijā. Rimberts kļuva par viņa amata pēcteci un no 865. līdz 888. gadam ieņēma Hamburgas-Brēmenes arhibīskapa amatu. Būdams arhibīskaps, viņš rezidēja Brēmenē. Veica arī misijas darbu Dānijā un Zviedrijā. No karaļa Arnulfa ieguvis Brēmenei naudas kalšanas, tirgus un muitas privilēģijas. Saskaņā ar kāda garīdznieka no 888. līdz 909. gadam sarakstīto Rimberta dzīves aprakstu (*Vita sancti Rimberti*), domājams, ka viņš miris 888. gadā.

## "Svētā Anskara dzīve"

Pēc 876. gada kopā ar kādu citu Anskara skolnieku Rimberts sacerējis sava priekšgājēja dzīvesstāstu — Svētā Anskara dzīve (*Vita sancti Anscarii*), ko veltījis Korbijas klostera mūkiem. Blakus svēto dzīves aprakstiem raksturīgajiem brīnumu stāstiem, sapņiem un vīzijām darbs satur arī daudz vērtīgu ziņu par tā laika Ziemeļeiropu, tai skaitā arī par Baltiju. *Vita sancti Anscarii* ir pirmais Skandināvijas vēstures rakstu avots. Latvijas vēsturei īpaši nozīmīgi ir minētā sacerējuma XXX nodaļa, kurā aprakstīts dāņu iebrukums Kursā 853. gadā un zviedru karaļa Olava sirojums Kursā ap 854. vai 855. gadu. *Vita sancti Anscarii* ir pirmais viduslaiku avots, kurā atrodama pirmās hronoloģiski datējamās ziņas par Kursu, vārdā nosaukta kāda no latviešus veidojušajām ciltīm — kurši (*Chori*), sniegtas ziņas par to, ka Kursa iedalīta 5 valstīs (*civitates*), kā arī pieminētas divas kuršu pilsētas (*urbes*) — *Seeburg* (latviešu literatūrā parasti Jūrpils vai Ezerpils, domājams tagadējā Grobiņa) un *Apulia* (Apole tagadējās Lietuvas teritorijā).

## Hronikas izdevumi

*Vita sancti Anscarii* kopā ar *Vita sancti Rimberti* izdevis Georgs Vaics (*Waitz*) 1884. gadā sērijā *Scriptores rerum Germanicarum in usum scholarum*. Abi sacerējumi arī iespiesti zviedru avotu izdevumā *Scriptores rerum Suecicarum* II sējumā. *Vita sancti Anscarii* XXX nodaļa iespiesta — Latvijas vēstures avoti. 2.sēj.: Senās Latvijas vēstures avoti. 1.burtnīca. Red. Švābe, A. Latvijas Vēstures institūta apgāds, Rīga, 1937. 3.—5.lpp. Nr.5. XXX nodaļas tulkojums latviešu valodā publicēts — Latvijas Vēstures Institūta Žurnāls. 1937., Nr.1, 49.—51.lpp.; Dunsdorfs, E. Senie stāsti: Latvijas vēstures lasāmgrāmata. Melnburna: Austrālijas Latvietis, 1955., 15.—17.lpp.

## Informācijas avoti

* Rimberts, Historia.lv

## Skatīt arī
* Brēmenes arhibīskapi

## Ārējās saites
Opole

**Opole** () ir pilsēta Polijas dienvidos, Opoles vojevodistes centrs Odras krastos. Upes osta un dzelzceļa mezgls. Cementa, metālizstrādājumu un mēbeļu rūpniecība. Polijas dziesmu tradicionālais festivāls.

Sena poļu apmetne, no 1163. gada līdz 1532. gadam — Pjastu dinastijas Opoles hercogistes centrs. 1241. gadā Opoli gandrīz pilnīgi nopostīja mongoļi-tatāri. Pēc iebrukuma pilsētā sāka ieplūst vācu iedzīvotāji. 1532. gadā kļuva par Hābsburgu īpašumu, bet no 1762. gada Opole bija Prūsijas sastāvā. No 1919. gada līdz 1945. gadam tā ir Vācijas Augšsilēzijas provinces centrs. 1945. gada 24. janvārī pilsētu ieņēma Padomju karaspēks. 1945. gadā, pamatojoties uz Jaltas un Potsdamas konferences lēmumiem, Opole tika piešķirta Polijai. Gandrīz visi Opoles vācu iedzīvotāji tika padzīti no pilsētas.

Politiķa Gžegoža Shetinas (*Grzegorz Schetyna*, 1963), vācu ārsta un dabaspētnieka Eduarda Šnicera (*Eduard Schnitzer*, 1840—1892) un vācu futbolista Miroslava Klozes (*Miroslav Klose*, 1978) dzimtā pilsēta.

## Apskates objekti
* Opoles katedrāle (*Kościół katedralny Świętego Krzyża w Opolu*)
* Opoles rātsnams (*Ratusz w Opolu*)
* Pjastu tornis (*Wieża Piastowska w Opolu*)

## Galerija

Opole - katedra.jpg|Opoles katedrāle
Opole - ratusz i zabytkowe kamieniczki w Rynku.jpg|Opoles rātsnams
Opole_-_Wieża_Piastowska_01.jpg|Pjastu tornis


## Atsauces

## Ārējās saites

* Opoles katedrāle 
* Pjastu tornis
Baltkrievijas himna

thumb|200px|Pirmā nošu lapa no Baltkrievijas himnas.

**„Mēs, baltkrievi”** () ir Baltkrievijas Republikas himnas neoficiālais nosaukums, kā arī tās pirmie vārdi. Tās oficiālais nosaukums ir „**Balkrievijas Republikas valsts himna**” (). Tā tika uzrakstīta un pieņemta 1955. gadā, bet tajos laikos tā bija Baltkrievijas PSR himna. Mūziku tai sakomponēja Ņescers Sakaloiskis (*Несьцер Сакалоўскі*), bet vārdus uzrakstīja Mihass Klimovičs (*Міхась Клімовіч*). Pēc Padomju Savienības sabrukuma Baltkrievijas himna bija šīs pašas dziesmas mūzika bez tās vārdiem. Jaunos vārdus, kurus uzrakstīja Sakaloiskis un Uladzimirs Karizna (*Уладзімір Карызны*), tika pieņemti ar  Baltkrievijas prezidenta Aleksandra Lukašenko dekrētu. Mūzika tika paturēta pateicoties tās vēsturiskajām saiknēm ar Baltkrieviju.

## Himnas vārdi baltkrievu valodā
Vārdi: Mihass Klimovičs un Uladzimirs Karizna
Mūzika: Nesters Sakalovskis

## Baltkrievijas PRS himna
Salīdzinājumam, Baltkrievijas PSR himnas vārdi:

## Atsauces
Žešova

**Žešova** () ir pilsēta Polijas dienvidaustrumos, Piekarpatu vojevodistes centrs Vislokas krastos. Dzelzceļa mezgls un rūpniecības centrs.

Žešovā atrodas ASV aviokompāniju *[[Pratt & Whitney]]* un *[[Goodrich Corporation]]* rūpnīcas. Pilsētā ir arī vācu aviokompānijas *[[MTU Aero Engines]]* struktūrvienība. Polijas datorkompānijas *[[Asseco]]* galvenais birojs. Šeit atrodas vairāku starpnacionālo farmācijas kompāniju (*[[Sanofi]]*, *[[Novartis]]*, *[[Valeant Pharmaceuticals]]*) struktūrvienības.

Žešova ir poļu teātra režisora Ježija Grotovska (*Jerzy Grotowski*, 1933 - 1999) un modeles Anjas Rubikas (*Anja Rubik*, 1983) dzimtā pilsēta. 18. gadsimtā pilsētā darbojās Staņislavs Konarskis, bet 19. gadsimtā Žešovā jaunības dienas pavadīja Ignacijs Lukasevičs.

## Vēsture
1354. gadā Polijas karalis Kazimirs Lielais piešķīra Žešovu () augstmanim un diplomātam Janam Pakoslavicam (*Jan Pakosławic*), kurš tādēļ mainīja savu uzvārdu uz Žešovskis (*Rzeszowski*) un valdīja pār pilsētiņu līdz 1583. gadam. Lielākā daļa iedzīvotāju nodarbojās ar tirdzniecību, gan pa sauszemi (pa Kijivas - Krakovas ceļu), gan pa upi līdz pat Gdaņskai. 16. gadsimtā pilsētiņa vairākkārt cieta ugunsgrēkos, karos, valahu un tatāru uzbrukumos. Periodu starp 1575. gadu un 1640. gadu uzskata par Žešovas uzplaukuma periodu. 1638. gadā pilsēta kļuva par augstmaņu Lubomirsku īpašumu. 16. gadsimta beigās pilsēta sāka nīkuļot, jo, lai arī tā nesa lielus ienākumus no graudu tirdzniecības, Lubomirski visādi centās ierobežot Žešovas patstāvību. 1769. gada 13. augustā netālu no pilsētas notika liela kauja starp konfederātiem un Krievijas armiju.

1769. gadā Žešova tika iekļauta Austrijas impērijā un palika tās sastāvā 146 gadus. Tā kā pilsēta atradās dziļā perifērijā, netālu no Krievijas impērijas robežām, pilsētas attīstība vēl vairāk palēninājās. 1844. gadā Žešova atpirka no Ļubomirskiem tiesības uz pilsētu un kļuva par pašvaldību.

1918. gadā Žešova iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. Trīsdesmito gadu beigās pilsēta atkal uzplauka, jo bija izvēlēta par militārās rūpniecības centru. Piemēram, Žešovā tika izveidota lidmašīnu dzinēju rūpnīca. Šeit tika izvietots liels militārais garnizons. Otrā pasaules kara laikā pilsēta tika daļēji sagrauta, bet ebreju iedzīvotāji, kas starpkaru periodā bija puse no pilsētas iedzīvotājiem, tika iznīcināti. Pēc Otrā pasaules kara Žešova ieguva nozīmi kā Galīcijas rietumu centrs, jo vēsturiskā Galīcijas galvaspilsēta - Ļviva, iekļāvās Ukrainā. Sociālistiskās Polijas laikā pilsēta strauji industrializējās, šeit tika uzceltas vairākas lielas rūpnīcas.

## Apskates objekti
* Žešovas pils (*Zamek w Rzeszowie*)

## Galerija

Rzeszów_zamek_2004b.jpg|Žešovas pils

## Atsauces

## Ārējās saites
Bjalistoka

**Bjalistoka** () jeb **Belostoka** (, ), ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Podlases vojevodistes centrs Bjalas krastos. Sens tekstilrūpniecības centrs. Jelgavas sadraudzības pilsēta.
thumb|250px|Braņicku pils Bjalistokā

## Vēsture
Pilsētas rašanās saistāma ar magnāta Jana Klemensa Braņicka vārdu. Viņš pārvērta neievērojamo miestu par savu galveno rezidenci, uzceļot pili, ataicinot māksliniekus un zinātniekus, un piešķirot Bjalistokai pilsētas tiesības.

Pēc Polijas Trešās dalīšanas Bjalistoka nokļuva Prūsijas teritorijā, bet, pēc Tilzītes miera tā tika atdota Krievijai.
19. gadsimtā Bjalistoka Grodņas guberņas sastāvā kļuva par lielu tekstilrūpniecības centru. Pilsētas iedzīvotāju skaits palielinājās no 13 787 (1857. gadā) līdz 56 659 (1889. gadā). Vairākums iedzīvotāju tajā laikā bija ebreji.

Pirmā pasaules kara laikā Bjalistoka bija vācu okupācijā no 1915. gada 20. aprīļa līdz 1919. gada 19. februārim, kad to ieņēma poļu karaspēks. Tomēr 1920. gadā, poļu-padomju kara laikā, Bjalistoku ieņēma Sarkanā armija. Pilsētā tika nodibināta Polijas Pagaidu revolucionārā komiteja jeb "Polrevkoms", kurai bija plānots kļūt par Padomju Polijas jauno valdību, taču poļu karaspēka panākumi izjauca šo plānu.

Polijas kampaņas laikā 1939. gadā pilsētā ienāca vācu karaspēks, bet, tā kā pēc Molotova—Ribentropa pakta nosacījumiem tā bija PSRS ietekmes zona, Bjalistoku pievienoja Baltkrievijas PSR. 1941. gada 27. jūnijā Bjalistokā atkal ienāca vācu karaspēks.
Pamatojoties uz PSRS un Polijas līgumu Bjalistoka 1945. gada 16. augustā tika atdota atpakaļ Polijai.

## Apskates vietas

* Bjalistokas Jaunavas Marijas arhikatedrālā bazilika (*Bazylika archikatedralna Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny w Białymstoku*)
* Bjalistokas Koscjuško laukums (*Rynek Kościuszki w Białymstoku*)
* Braņicku pils (*Pałac Branickich w Białymstoku*)

## Attēlu galerija

Białystok ogrody Branickich 1.JPG|Braņicku pils
Minor_basilica_in_Bialystok_1.jpg|Bjalistokas Jaunavas Marijas arhikatedrālā bazilika
Cerkiew sw.Mikolaja.jpg|Sv. Nikolaja pareizticīgo baznīca
Ratusz_Białystok.JPG|Bjalistokas rātsnams Koscjuško laukumā
Waszyngtona 36 Białystok 3.jpg|


## Sports
* *[[Jagiellonia Białystok]]* — futbola klubs.

## Cilvēki

Bjalistokā dzimuši:

* Tomašs Frankovskis (*Tomasz Frankowski*; 1974) — futbolists;
* Rišards Kačorovskis (*Ryszard Kaczorowski‎*; 1919—2010) — politiķis
* Boriss Kaufmans (*Boris Kaufman*; 1897—1980) — ASV kinooperators;
* Maksims Ļitvinovs (*Максим Максимович Литвинов*; 1897—1951) — padomju diplomāts;
* Alberts Seibins (*Albert Sabin*; 1906—1993) — ārsts;
* Gžegožs Sandomerskis (*Grzegorz Sandomierski*; 1989) — futbolists;
* Izabella Skorupko (*Izabella Scorupco*; 1970) — aktrise;
* Radoslavs Soboļevskis (*Radosław Sobolewski*; 1976) — futbolists;
* Dziga Vertovs (*Дзига Вертов, Dziga Vertov*; 1896—1954) — dokumentālā kino klasiķis;
* Ludviks Zamenhofs (*L. L. Zamenhof*; 1859—1917) — esperanto valodas radītājs.

## Atsauces

## Ārējās saites

* VisitBiałystok.com
* Braņicku pils parks
Elektriskā ģitāra

thumb|241x241px|Stratocaster tipa elektriskā ģitāra
**Elektriskā ģitāra** ir ģitāras paveids, kas lieto elektromagnētiskus skaņas noņēmējus, lai pārvērstu metāla stīgu vibrāciju elektriskā signālā, ko aizvada līdz īpašam pastiprinātājam, kas veido ģitāras skaņu.

Elektriskā ģitāra mūsdienās ir viens no izplatītākajiem mūzikas instrumentiem, to plaši lieto blūzā, rokenrolā, džezā un popmūzikā.

Šai veida ģitārai varbūt gan četras, gan piecas, gan septiņas, gan divpadsmit, gan piecpadsmit stīgas (ja ir divi grifi).

Atšķirībā no vairuma stīgu instrumentu, kuru skaņu veido instrumenta korpusa akustiskās īpašības, kam jāpastiprina stīgu svārstību radītā skaņa, elektriskās ģitāras skaņas ļoti svarīga sastāvdaļa ir skaņas izmaiņas ceļā no stīgām līdz skaļrunim — dažādi skaņas noņēmēji, efektu pedāļi un skaņas izmaiņas ģitāras pastiprinātājā krasi izmaina ģitāras skanējumu.
Džūno

**Džūno** () ir ASV Aļaskas štata administratīvais centrs. Pilsēta dibināta 1881. gadā, drīzumā pēc zelta ieguves vietas atklāšanas. Nosaukts par godu zelta meklētājam — Džozefam Džūno (). Par Aļaskas galvaspilsētu kļuva 1906. gadā, kad toreizējā apgabala vadība tika pārcelta no Sitkas saskaņā ar ASV Kongresa 1900. gada pavēli. Pašvaldība apvienojās 1970. gada 1. jūlijā, kad Džūno pilsētai pievienojās Duglasas pilsēta un apkārtējais Lielās Džūno Boro () rajons, izveidojot pašreizējo pašvaldību.
## Sadraudzības pilsētas
Džūno ir 5 sadraudzības pilsētas.
*  Vaithorsa, Kanāda
*  Saskatūna, Kanāda
*  Čiai, Taivāna
*  Vladivostoka, Krievija
*  Kalibo, Filipīnas 

## Atsauces

## Ārējās saites
Mumbaja

**Mumbaja** (līdz 1995. gadam — **Bombeja**) ir pilsēta Indijā, Indostānas pussalas rietumkrastā pie Arābijas jūras. Atrodas uz Salsetas salas pie dabīgas ostas. Mahārāštras štata galvaspilsēta. Visapdzīvotākā pilsēta Indijā. Lielākā Rietumindijas osta.

Mumbaja ir Indijas finanšu un ekonomikas galvaspilsēta, jo šeit atrodas Indijas centrālā banka, lielākās biržas un daudzu nozīmīgu šīs valsts uzņēmumu galvenās mītnes.

Mumbajā atrodas Bolivuda — indiešu kino industrijas centrs, kura ir pasaules līderis pēc gadā uzņemto filmu skaita. Mumbaja ir arī viena no retajām pilsētām, kuru municipālajās robežās atrodas Nacionālais parks.

Kā jau metropole, Mumbaja sadzīvē izceļas ar lielāku "tikumu brīvību" kā citur Indijā un dažādu tautību un reliģiju sajaukumu, kuru parasti sazinās vietējā Marathu dialektā.

## Vēsture
Kaut arī uz septiņām salām kur mūsdienās atrodas Mumbaja, cilvēki dzīvojuši jau no Akmens laikmeta (Ptolemajs tās sauca par *Heptanesia*), Mumbajas kā pilsētas vēsture sākās tikai 1668. gadā, kad Britu Austrumindijas kompānija sāka nomāt salas no Lielbritānijas karaļa Čārlza II. Austrumindijas kompānija ātri saprata vietas lielisko novietojumu un 1867. gadā no Sūratas uz Bombeju pārcēla kompānijas galveno biroju.

Amerikas pilsoņu kara (1861—1865) laikā Bombeja kļuva par kokvilnas tirdzniecības centru, bet pēc Suecas kanāla atklāšanas — par ievērojamu ostu tirdzniecībai ar Eiropu.

Bombejā 1885. gadā radās Indijas Nacionālais kongress.

Pilsēta strauji attīstījās un 1906. gadā tajā bija miljons iedzīvotāju, un tā bija otrā lielākā (aiz Kolkatas) pilsēta Indijā. Bombeja kļuva par Indijas neatkarības kustības centru. 1942. gada 9. augustā Mahātma Gandijs ar saukli *[[Quit India]]* pieprasīja pilnīgu Indijas neatkarību. 1948. gada 28. februārī pēdējie britu kareivji ceremoniāli izgāja caur Indijas vārtiem Bombejā un pameta Indiju.

1960. gadā Bombeja kļuva par Mahārāštras štata galvaspilsētu.

1992. gada decembrī un 1993. gada janvārī pilsētā izcēlās reliģiskas sadursmes starp hinduistiem un musulmaņiem pēc tam, kad hinduistu reliģiskie radikāļi nopostīja Babri mošeju. Bojā gāja 1788 cilvēku, lielākoties musulmaņi. Iespējams kā atbilde grautiņiem, 1993. gada 12. martā Bombejā notika sprādzienu sērija. Gandrīz vienlaicīgi notika 13 sprādzieni pie viesnīcām, biržas, veikaliem. Bojā gāja 257 cilvēki un 1400 tika ievainoti.

1995. gadā štata nacionālistu valdība Bombeju pārsauca par Mumbaju, atsakoties no koloniālā mantojuma.

## Cilvēki
Mumbajā dzimuši:

* Homi Bhabha (*Homi J. Bhabha*; 1909—1966) — atomfiziķis;
* Homi Bhabha (*Homi Bhabha*; 1949) — filozofs;
* Rādžīvs Gandijs (*Rajiv Gandhi*; 1944—1991) — politiķis;
* Zakirs Husains (*Zakir Hussain*; 1951) — mūziķis;
* Anišs Kapūrs (*Anish Kapoor*; 1954) — tēlnieks;
* Radjards Kiplings (*Rudyard Kipling*; 1865—1936) — rakstnieks;
* Zubins Mehta (*Zubin Mehta*; 1936) — diriģents;
* Salmans Rušdi (*Salman Rushdie*; 1947) — rakstnieks;
* Sačins Tendulkars (*Sachin Tendulkar*; 1973) — kriketa spēlētājs;
* Terenss Vaits (*Terence White*; 1906) — rakstnieks

## Ārējās saites
Aizeks Azimovs

**Aizeks Azimovs** (; dzimis kā **Isaks Ozimovs** () , miris ) bija Padomju Krievijā dzimis ebreju izcelsmes amerikāņu bioķīmiķis un populārs rakstnieks, īpaši pazīstams ar saviem zinātniskās fantastikas un populārzinātniskajiem darbiem.

Kopā ar Robertu Hainlainu un Arturu Klārku veido zinātniskās fantastikas "Lielo trijnieku". Saņēmis prestižākās zinātniskās fantastikas balvas — Nebulas un Hugo balvas.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1920. gadā Smoļenskas guberņas Petroviču ciemā dzirnavnieka Jūdas Ozimova un viņa sievas Raheles Bermanes ģimenē.
1923. gadā Ozimovu ģimene caur Liverpūles ostu ar pasažieru kuģi *Baltic* ieradās Ņujorkā, 1928. gadā kļuva par ASV pilsoni. Mācījās Bruklinas vidusskolā (*Boys and Girls High School*), tad studēja ķīmiju Kolumbijas Universitātē, 1939. gadā ieguva bakalaura grādu un 1941. gadā maģistra grādu ķīmijā. 1942. gadā viņš devās uz Filadelfiju un strādāja tur par ķīmiķi armijas kuģu būvētavā, kur iepazinās ar zinātniskās fantastikas rakstnieku Robertu Hainlainu.
1942. gadā apprecējās ar Ģertrūdi Bļugermani, 1948. gadā absolvēja universitāti un ieguva doktora grādu bioķīmijā, lasīja lekcijas Bostonas Universitātes Medicīnas fakultātē, kur kļuva par asociēto profesoru 1955. gadā.

1970. gadā Īzaks Asimovs izšķīrās ar savu sievu un vēlāk apprecējās ar Dženetu Opālu Džepsoni. 1979. gadā viņu ievēlēja profesora amatā.
Azimovs 1983. gadā viņam veiktajā sirds operācijā saņēma asinis, kas bija inficētas ar HIV, un 1992. gadā mira no AIDS komplikācijām.

## Darbi

1942. gadā viņš sāka rakstīt *Foundation* sēriju — stāstu par visgalaktikas impērijas sabrukšanu un atdzimšanu, kas beigās izvērtās 7 romānu garumā.

Ap to pašu laiku viņš sāka rakstīt savus stāstus par robotiem — kas padarīja populārus Azimova '3 robotikas likumus', un krietni iespaidoja gan sabiedrības, gan citu rakstnieku attieksmi pret robotiem, un uzdeva daudzus ētikas jautājumus, ko jāņem vērā, veidojot nākotnes tehnoloģijas.

Latviski izdotās Azimova grāmatas: 
* "Es, robots" (tulk. R. Koka, Ņ. Krilova, 1967);
* "No augšas raugoties" (tulk. J. Polis, Z. Šusters, 1969);
* "" (tulk. A. Lauzis, 1972);
* "Paši dievi" (tulk. R. Koka, 1979);
* "Fonds" (tulk. Zane Rozenberga, 2017).
* "Fonds un Impērija". (tulk. Zane Rozenberga, 2018).
* "Otrais Fonds" (tulk. Zane Rozenberga, 2018).
1969. gadā žurnālā "Liesma" turpinājumos publicēts A. Azimova fantastiskais stāsts "Profesija".

## Ārējās saites
Satversmes sapulce

**Satversmes sapulce** ir vēlēta institūcija Satversmes (konstitūcijas) izveidošanai. Tā var būt:
* Viskrievijas Satversmes sapulce (1917)
* Veimāras Republikas Satversmes sapulce (1918)
* Latvijas Satversmes sapulce (1920—1922)
* Augstskolas pilnvarota augstākā koleģiālā pārstāvības un vadības institūcija un lēmējinstitūcija.

## Atsauces
Auzas

**Sējas auzas** (*Avena sativa*), bieži vienkārši **auzas**, ir graudzāļu dzimtas kultūraugs, kuru audzē graudu un zaļbarības ieguvei. Auzas plaši izmanto gan pārtikā, gan lopbarībā. No graudiem gatavo putraimus, pārslas, miltus, tos izmanto diētiskās un bērnu pārtikas, kā arī konditorejas ēdienu gatavošanā. Auzu graudu olbaltumvielas un taukvielas ir labi sagremojamas. Auzu salmi izmantojami lopbarībai labāk nekā rudzu un kviešu salmi, bet salīdzinājumā ar miežu salmiem tie labāk glabājas.

## Kultivēšana
Auzas vislabāk aug mērenajā joslā. 63,4% no pasaules auzu ražas iegūst Eiropā. Vislielākā auzu raža tiek novākta Krievijā, Kanādā, Austrālijā, Polijā, Ķīnā un Somijā. Latvijā auzu sējplatības ir aptuveni 60 tūkstoši hektāru, citu gadu vairāk, citu mazāk. 2017. gadā sējplatība Latvijā bija 54 tūkstoši ha, novāktā raža 134 tūkstoši tonnu, līdz ar to vidējā raža aptuveni 2,5 t/ha.

## Izmantošana
Auzas plaši izmanto kā lopbarību. Tām ir daudzējāda izmantošana arī cilvēka uzturā, visbiežāk kā auzu pārslas vai auzu milti.

### Auzu pārslas

#### Uzturvērtība
Auzu pārslās ir salīdzinoši liels šķiedrvielu un ogļhidrātu saturs, tāpēc tās iesaka lietot cilvēkiem, kas pastiprināti nodarbojas ar fiziskajām aktivitātēm, piemēram, sporto vai veic smagu darbu. Auzu pārslas tiek izmantotas arī kā līdzeklis holesterīna līmeņa samazināšanai asinīs.

## Atsauces

## Ārējās saites
Baltazars Rusovs

thumb|200px|Baltazara Rusova Livonijas hronika, izdota 1578. gadā.
**Baltazars Rusovs** (vāciski: *Russow*, *Rüssow Balthasar*; dzimis 1536. gadā Tallinā, miris 1602. gadā ) bija Rusova Livonijas hronikas autors.

## Dzīvesgājums
Baltazars Rusovs dzimis ap 1542./43. gadu Tallinā, Sīmaņa Rusova ģimenē, kurš, saskaņā ar Leonīda Arbuzova juniora domām, ieceļojis no Rusovas Meklenburgā-Šverīnē. Savukārt, saskaņā ar T.&nbsp;Zeidu, Rusovs cēlies no Tallinā ieceļojušiem igauņu zemniekiem, kuri iespējams jau vairākas paaudzes iepriekš ieguvuši pilsētas namnieku tiesības.

1558. gadā Rusovs beidza Tallinas pilsētas skolu. No 1559. līdz 1562. gadam viņš studēja teoloģiju Štetīnē, bet kursu nepabeidza. 1563. gada 12. martā viņš saņēma uzaicinājumu kļūt par palīgmācītāju Tallinā, kuru viņš pieņēma tā paša gada novembrī. No 1566. līdz 1600. gadam viņš pildīja luterāņu mācītāja amatu Tallinas Sv.Gara baznīcā. Līdztekus mācītāja amatam Rusovs strādāja par skolotāju pilsētas mazturīgo bērnu skolā.

1578. gadā Rostokā iznāca Rusova viduslejasvācu valodā sacerētā Livonijas provinces hronika (*Chronica der Prouintz Lyfflandt*), kas aptvēra laikposmu no Livonijas dibināšanas līdz 1577. gadam. Pusgada laikā sekoja atkārtots hronikas izdevums.

Ievērojot lielo hronikas popularitāti, 1584. gadā Bartā (Pomerānijā) iznāca jauns paplašināts hronikas izdevums, kurš aptvēra Livonijas vēsturi līdz 1583. gadam.

Rusovs bija Zviedrijas politiskās varas piekritējs, un tādēļ visai asi kritizēja Livonijas periodu. Kā pārliecināts protestants viņš bija naidīgs katolicismam un par notikumiem bieži sprieda kā morālists un teologs. Savukārt, kā Tallinas namnieku pārstāvis Rusovs asi vērsās pret muižniecību un pievērsās arī zemnieku stāvokļa attēlojumam.

Rusova pret muižniecību un ordeni vērstā asā kritika jau viņa laikā izraisīja plašu polemiku (sīkāk par kritiku skatīt šķirkli Rusova Livonijas hronika).

Tomēr pret hroniku vērstā kritika nemazināja tās popularitāti. 1584. gada izdevuma izplatīšanu Igaunijā Rusovs ņēma pats savās rokās, un, neskatoties uz augsto cenu (pusdālderis par vienu eksemplāru) tikai Igaunijā vien tika pārdoti 338 eksemplāri.

## Piemiņa
Rusova uzvārdā nosaukta iela Čiekurkalnā, Rīgā.

Rusovs ir galvenais varonis igauņu rakstnieka Jāna Krosa romānā *Stūrgalvības hronika: romāns par Baltazaru Rusovu*.

## Informācijas avoti
* Rusovs, Baltazars, Historia.lv

## Atsauces
Salvador

***Salvador*** var būt:
* Salvadora (*El Salvador*), valsts Centrālamerikā;
* Salvadora (*Salvador*), pilsēta Brazīlijas austrumos;
* "Salvadora" (*Salvador*), 1986. gada ASV kara drāmas filma.
Olština

**Olština** (), agrāk **Allenšteina** () ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos — Varmijā pie Linas upes, Varmijas-Mazūrijas vojevodistes centrs. Līdz Otrajam pasaules karam ietilpa Vācijā. Varmijas bīskapijas vēsturiskā galvaspilsēta.

## Vēsture
Olština izveidojās 14. gadsimta vidū senprūšu cilts varmu teritorijā kā apmetne ap Varmijas bīskapijas uzcelto pili, kad Teitoņu ordenis bija pietiekami nostiprinājies Prūsijā, lai sāktu kolonizēt arī iekšzemi.

1410. gadā pilsētu ieņēma lietuvieši, 1414. gadā — poļi un 1454. gadā — Vācu ordenis. Beidzoties Trīspadsmitgadu karam, Olština 1466. gadā nokļuva poļu Karaļa Prūsijas sastāvā. Gadsimtu gaitā pilsēta kļuva poliskāka pēc iedzīvotāju sastāva, jo Olštinā ieradās daudz poļu no citām valsts daļām.

Pēc Otrā Ziemeļu kara un zviedru okupācijas 1655. gadā Olština sāka panīkt. Lielā Ziemeļu kara laikā caur pilsētu vairākkārt devās dažādu valstu armijas, postīdamas un pieprasīdamas kontribūcijas. 1708. gadā zviedri pilsētu nodedzināja, bet 1710. gadā pilsētā plosījās Lielais mēris. Kad pēc Pirmās Polijas dalīšanas pilsēta nonāca Prūsijā, šeit bija tikai 1770 iedzīvotāji.

Prūsijas sastāvā Olština gandrīz neattīstījās līdz pat 1868. gadam, kad caur pilsētu tika izbūvēta Tornas (tagad Toruņas) — Insterburgas (tagad Čerņahovskas) dzelzceļa līnija. Pilsēta piedzīvoja strauju uzplaukumu, 1903. gadā tajā bija 25 000 iedzīvotāju un tā kļuva par provinces centru.

Kaut arī pilsēta bija Austrumprūsijas poļu kultūras centrs, Versaļas līgumā paredzētajā plebiscītā 1920. gadā Olštinas iedzīvotāji ar 97,8% balsu pret 2,2% izvēlējās palikt Austrumprūsijas, nevis Polijas sastāvā.

Otrā pasaules kara izskaņā, 1945. gada augustā Padomju armija bez kaujas iegāja Olštinā. Tomēr pilsēta tika izlaupīta un apmēram trešā daļa māju — nodedzināta. Pēc Potsdamas konferences lēmumiem Austrumprūsijas dienviddaļa, tātad arī Olština, tika piešķirta Polijai.

### Cilvēki
Olštinā (Allenšteinā) dzimuši:
* Hugo Hāze (*Hugo Haase*, 1863—1919) — vācu politiķis
* Ērihs Mendelsons (*Erich Mendelsohn*, 1887—1953) — vācu arhitekts

## Apskates objekti
* Olštinas bazilika (*Bazylika konkatedralna św. Jakuba w Olsztynie*)
* Olštinas pils (*Zamek Kapituły Warmińskiej w Olsztynie*)

## Galerija

Olsztyn-katedra.jpg|Olštinas bazilika
Zamek, skrzydło zachodnie..jpg|Olštinas pils
Wikiekspedycja 2012, Yarl, Olsztyn, ratusz.jpg
Olsztyn, Wysoka Brama..jpg


## Atsauces

## Ārējās saites

* Olštinas pils
Valdenburga

**Valdenburga** () ir pilsēta Vācijā, Saksijas zemē, Cvikavas apriņķī.

## Vēsture
Pils, ap kuru izveidojās pilsēta, dibināta starp 1165. un 1172. gadu.

## Cilvēki
No 1856. līdz 1859. gadam vietējā skolā mācījās rakstnieks Kārlis Majs (*Karl May*, 1842-1912).

## Atsauces

## Ārējās saites
Toruņa

**Toruņa** (), vēsturiskais vācu nosaukums **Torna** (), ir pilsēta Polijas centrālajā daļā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistes centrs Vislas upes krastos, netālu no Drvencas ietekas. Kopā ar Bidgošču veido kopēju aglomerāciju.

Sena Hanzas pilsēta, labi saglabājusies gotiska vecpilsēta ar aizsardzības mūriem. Pazīstama, kā Nikolaja Kopernika dzimtā pilsēta. Toruņā atrodas viena no labākajām universitātēm Polijā - Nikolaja Kopernika Universitāte, kura izveidota 1945. gadā ar Stefana Batorija Universitātes Viļņā un Jana Kazimira Universitātes Ļvivā mācībspēkiem. Pilsētas pievārtē atrodas radioobservatorija ar divām paraboliskajām antenām 32 un 15 metri diametrā.

## Vēsture
Toruņa bija neliela apmetne Kulmas novadā, kad 1230. gadā Vācu ordenis šeit uzcēla Tornas pili un 1233. gadā tai piešķīra pilsētas tiesības. 14. gadsimta Toruņa kļuva par ievērojamu tirdzniecības centru un iestājas Hanzas savienībā.

Pēc ordenim katastrofālās Grunvaldes kaujas pilsētā 1411. gadā noslēdza Toruņas miera līgumu starp Poliju un Lietuvu no vienas puses un Vācu ordeni no otras puses. 1440. gadā Toruņa kopā ar Gdaņsku (Dancigu) un Elblongu (Elbingu), nodibināja Prūsijas Konfederāciju, kas 1454. gadā sacēlās pret Vācu ordeni, un meklēja aizsardzību pie Polijas karaļa Kazimira IV. Sākās Trīspadsmitgadu karš starp Vācu ordeni un Poliju. Kara rezultātā, pamatojoties uz 1466. gadā pilsētā noslēgto Otro Toruņas miera līgumu, pilsēta nokļuva Polijas sastāvā kā autonomās Karaļa Prūsijas centrs. 1501. gada 17. jūnijā pilsētā mira Polijas karalis Jans I Olbrahts.

1724. gada 7. decmbrī Toruņā notika t. s. Toruņas tribunāls (*Tumult toruński*, *Thorner Blutgericht*), kurā Polijas varas iestādes uz nāvi sodīja luteriskajai baznīcai piederīgo pilsētas birģermeistaru un deviņus ievērojamus pilsoņus. Pēc Polijas Pirmās dalīšanas 1793. gadā Toruņa nokļuva Prūsijas sastāvā, 1807. gadā Varšavas lielhercogistes sastāvā, bet 1814. gadā atkal kļuva par Prūsijas daļu.

1871. gadā Toruņa, tāpat kā visa Prūsija kļuva par Vācijas Impērijas sastāvdaļu. Pēc Pirmā pasaules kara un Lielpolijas sacelšanās Toruņu iekļāva Polijas republikas sastāvā.

## Toruņa UNESCO pasaules mantojuma sarakstā

1997. gadā Toruņu iekļāva UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Daudzās 14. un 15. gadsimta publiskās un privātās celtnes (arī Kopernika dzimtā māja) ir liecinieces Toruņas senajai varenībai.

## Cilvēki

Toruņā (Tornā) dzimuši:

* Nikolajs Koperniks (*Nicolaus Copernicus*, 1473 - 1543) - astronoms
* Kazimežs Serockis (*Kazimierz Serocki*, 1922 - 1981) - komponists
* Zamuels Tomass fon Zemmerings (*Samuel Thomas von Sömmering*, 1755 - 1830) - ārsts

## Attēlu galerija

Zespół_staromiejski_Torunia,_2018.jpg|Toruņas vecpilsēta
602945_Toruń_dzielnica_Starego_Miasta_z_kat._J._Chrzciciela_03.JPG|Toruņas vecpilsēta
Dzielnica_staromiejska_w_Toruniu_jpg.DSCN7296ps.jpg|Toruņas bazilika
Kwtorun.jpg|Toruņas Šķībais tornis
Torun_ratusz_corr.jpg|Toruņas Vecpilsētas rātsnams


## Atsauces

## Ārējās saites

* Toruņas vēsture (latviski, krieviski)
Valbžiha

**Valbžiha** (), vēsturiski arī **Valdenburga** (), ir pilsēta Polijas dienvidrietumos, Silēzijā, Lejassilēzijas vojevodistē netālu no Čehijas robežas. Sens ogļrūpniecības centrs. Pilsēta atrodas Vroclavas Tehnoloģijas universitātes un Augstākās Pedagoģiskās skolas filiāles.

## Vēsture

Rakstos Valbžiha pirmoreiz pieminēta 12. gadsimtā, kad teritorija bija Pjastu dinastijas pārvaldījumā. Starp 12. un 14. gadsimtu šeit tika uzcelta Pjastu pils. Pirmoreiz akmeņogļu ieguve apkārtnē pieminēta 1536. gadā, kad Silēzija atradās Austrijas sastāvā. No 1742. gada Valbžiha bija Prūsijas sastāvā. Ļoti strauja bija pilsētas attīstība no 19. gadsimta sākuma, kad sākas rūpnieciska akmeņogļu ieguve. Pilsētā attīstījās arī fajansa un tekstilrūpniecība. Otrā pasaules kara laikā pilsēta necieta. 1943. gada oktobrī pie pilsētas tika sākta Hitlera komandpunkta *Anlage Riese* celtniecība, tomēr tā netika pabeigta. Pēc kara pilsētu piešķīra Polijai, visi vācu iedzīvotāji tika padzīti uz Vāciju. 20. gadsimta deviņdesmitajos gados ogļu ieguves uzņēmumi tika slēgti. Pilsētas pievārtē atrodas milzīgā Ksjonžas pils (*Książ*).

Valbžiha ir matemātiķa Abrahama Robinsona (*Abraham Robinson*, 1918—1974) dzimtā pilsēta.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Ksjonžas pils
* Valbžihas portāls