Ričards I Lauvassirds

thumb|200px|Ričarda, Akvitānijas hercoga ģerbonis
thumb|200px|Ričarda, Anglijas karaļa ģerbonis
**Ričards I** **Plantagenets** (, , dzimis , miris ), saukts par **Ričardu Lauvassirdi**, bija Anglijas karalis no 1189. līdz 1199. gadam.

Ričarda tituli:
* Akvitānijas hercogs (, ) 
* Normandijas hercogs (*Duke of Normandy*) 
* Menas grāfs (*Count of Maine*) 
* Anžū grāfs (*Count of Anjou*) 
* Anglijas karalis (*King of England*) 

## Dzīvesgājums

Ričards bija trešais Anglijas karaļa Henrija II dēls. Tā kā viņš nebija troņmantnieks, bērnību pavadīja dzimtas īpašumos Francijā, kur viņš no mātes mantoja Akvitāniju un Puatjē.

1173. gadā kopā ar pārējiem brāļiem sacēlās, mēģinot gāzt tēvu no troņa, taču Henrijs II vairākās kaujās sakāva dumpīgo dēlu armiju. Par pretendentu uz troni Ričards kļuva pēc sava vecākā brāļa Henrija nāves 1183. gadā. Viņš noslēdza savienību ar Francijas karali Filipu II un 1189. gadā sakāva tēva armiju, gāžot Henriju II no troņa.

No 10 gadiem, kurus bija karalis, Ričards Anglijā pavadīja aptuveni pusgadu. Valdīšana pamatā izpaudās līdzekļu vākšanā Krusta karam, palielinot nodokļus, tirgojot titulus (atbrīvoja no vasaļa zvēresta Skotijas karali Vilhelmu I Lauvu par 10 000 markām) un troņa zemes. Kāpšanu tronī pavadīja ebreju grautiņš Anglijas pilsētās (Ričards bija aizņēmies uz lieliem procentiem lielas naudas summas, un nevēlējās kredītu atdot).

1190. gadā iesaistījās Trešajā Krusta karā, par Anglijas reģentu atstājot Eli bīskapu Viljamu Longčampu (*William Longchamp*). Septembrī viņa vadītie krustneši ieradās Sicīlijā, kur pēc vairākiem konfliktiem iesaistījās kaujās ar vietējiem, kuri aizstāvēja savus īpašumus un sievietes. Ričards pats vadīja angļu krustnešus ielu kaujās, un te viņu iesauca par **Lauvassirdi**. Šajā laikā viņa jaunākais brālis Džons Anglijā sacēlās un sagrāba varu daļā karalistes.
1191. gada maijā Ričards atņēma Bizantijas Impērijai Kipras salu, padarot to par savu bāzi tālākai ekspansijai uz austrumiem. Te viņš salaulājās ar Navarras karaļa Sančo VI meitu Berengariju (bērnu viņiem nebija).

Karadarbības laikā Palestīnā izcēlās ar to, ka sastrīdējās ar visiem iespējamajiem sabiedrotajiem, bez ierunām vēloties būt apvienotā krustnešu karaspēka virspavēlnieks. Galu galā tie viņu pameta un Filips II atgriezās Francijā, kur uzsāka Plantagenetu zemju plānveidīgu sagrābšanu. Arī Austrijas hercogs Leopolds V atdalījās. 1192. gadā Ričards atzina par Jeruzalemes karali Monferatas Konrādu, kuru visai drīz nogalināja asasīns. Jeruzalemes Karalistes tronī kāpa Ričarda radinieks Šampaņas grāfs Henrijs, kas izraisīja baumas par Ričarda saistību ar Konrāda slepkavību.

Pēc neveiksmīgās militārās kampaņas Svētajā zemē, Ričards ar pavadoņu pulciņu mēģināja atgriezties savos īpašumos pa sauszemi. 1192. gada decembrī viņu netālu no Vīnes arestēja Leopolds V, apsūdzot sava brālēna Jeruzalemes karaļa Konrāda slepkavības pasūtīšanā, un nodeva to Svētās Romas impērijas ķeizaram Heinriham VI, kurš Ričardu ieslodzīja Durnšteinas pilī. Lai Ričardu atbrīvotu, ķeizars pieprasīja 150 000 marku (savukārt viņa brālis Džons Bezzemis un Filips II piedāvāja 80 000 marku, ja Ričardu atstās ieslodzījumā līdz mūža galam). Galu galā Ričardu no ieslodzījuma izpirka viņa māte Akvitānijas hercogiene Eleonora.

Atgriezies savos kontinentālajos īpašumos, viņš izlīga ar brāli, ieceļot to par troņmantnieku, un uzreiz uzsāka karadarbību pret Filipu II, mēģinot atgūt tā anektētās Plantagenetu zemes Francijā.

1199. gada 26. martā Šalū-Šabro (*Chalus-Chabrol*) pils aplenkumā Limuzēnā karali plecā ievainoja ar arbaleta bultu jauns zēns Pjērs Bazils (*Pierre Basile*), kura tēvu un divus brāļus esot nogalinājis karalis. Saskaņā ar šo stāstu, arbaleta šāvēju karalis apželoja, taču pēc viņa nāves šāvējs esot sodīts ar nāvi. 6. aprīlī Ričards Lauvassirds mira no asins saindēšanās.

## Literatūra
thumb|200px|Plantagenetu dzimtas valdījumi Ričarda I laikā
* Ralph of Diceto, Radulfi de Diceto Decani Lundoniensis Opera Historica, ed. William Stubbs, 2 vols (London, 1876)
* Berg, Dieter. Richard Löwenherz. Darmstadt, 2007.
* Edbury, Peter W. The Conquest of Jerusalem and the Third Crusade: Sources in Translation. Ashgate, 1996. [Includes letters by Richard reporting events of the Third Crusade (pp. 178-182).] 
* Gabrieli, Francesco. (ed.) Arab Historians of the Crusades, English translation 1969, 
* Gillingham, John. Richard the Lionheart, 1978, 2nd ed. 1989
* Gillingham, John, Richard Coeur de Lion: Kingship, Chivalry and War in the Twelfth Century, 1994, 
* Gillingham, John. Richard I, 1999, 
* Nelson, Janet L. (ed.) Richard Coeur de Lion in History and Myth, 1992, 
* Nicholson, Helen J. (ed.) The Chronicle of the Third Crusade: The Itinerarium Peregrinorum et Gesta Regis Ricardi, 1997, 
* Williams, Patrick A. "The Assassination of Conrad of Montferrat: Another Suspect?", Traditio, vol. XXVI, 1970.
* Turner, Ralph V. / Heiser, Richard R.: The reign of Richard Lionheart : ruler of the Angevin empire, 1189-1199, Harlow [u. a.] : Pearson Education, 2000,  — 

## Ārējās saites

* Roger of Hoveden on Richard the Lion-Hearted and King Philip II of France
* Richard and Saladin: Warriors of the Third Crusade
* Medieval and Modern Passages Supporting the Theory of Richard I's Homosexuality