Stečaki

**Stečaki** (, vienskaitlī *stećak*) ir Balkānu reģionam raksturīgi viduslaiku akmens kapu pieminekļi — parasti monolīti, visbiežāk no kaļķakmens veidoti virszemes kapakmeņi, kas sastopami gan atsevišķi, gan nekropolēs. Tie veidoti aptuveni no 12. gadsimta otrās puses līdz 16. gadsimtam, visintensīvāk tos darinot 14. un 15. gadsimtā, un kļuva par nozīmīgu apbedīšanas kultūras elementu viduslaiku Bosnijā un tai piegulošajos reģionos. Stečaki izplatīti galvenokārt mūsdienu Bosnijas un Hercegovinas teritorijā, kā arī Horvātijas centrālajā un dienvidu daļā, Melnkalnes rietumos un Serbijas rietumos. Izplatība liecina par kopīgu reģionālu sepulkralās mākslas tradīciju Rietumbalkānos, kas saistāma gan ar viduslaiku Eiropas, gan vietējām tradīcijām.

Šos kapakmeņus bieži rotā uzraksti un reljefi ar krustiem, ģeometriskiem ornamentiem, kā arī figurālām ainām — medībām, dejām, jātniekiem un citiem sižetiem. Ornamentikā un ikonogrāfijā apvienojas plašākas Eiropas viduslaiku mākslas iezīmes ar vietējiem simboliskajiem priekšstatiem, atspoguļojot reliģisko, bruņniecisko un tautas kultūras elementu mijiedarbību. Stečakiem ir būtiska nozīme Balkānu viduslaiku kultūras izpētē, jo tie sniedz informāciju par sabiedrības sociālo struktūru, reliģiskajiem priekšstatiem un piemiņas praksi. To vēsturiskā un mākslinieciskā nozīme ir starptautiski atzīta — 2016. gadā stečaku nekropoles tika iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā, apliecinot to kā nozīmīgu Dienvidaustrumeiropas kultūrvēsturiskā mantojuma daļu.

## Nosaukums un etimoloģija
Termins ‘stečaks’ ir latviskojums no serbhorvātu vārda *stećak* (daudzskaitlī *stećci*), kura etimoloģija saistāma ar darbības vārdu *stajati* (‘stāvēt’) un senāku formu *stojećak*. Līdz ar to vārda pamatnozīme interpretējama kā ‘stāvošs kapakmens’ vai ‘stāvošs piemineklis’, kas tieši atbilst šo objektu raksturīgajai formai — virszemē novietotiem, bieži masīviem un vertikāli izteiktiem akmens pieminekļiem. Vēsturiski šie kapu pieminekļi vietējās tradīcijās tika apzīmēti ar dažādiem nosaukumiem, kas atšķīrās atkarībā no reģiona un valodas. Līdzās terminam *stećak* lietoti arī tādi apzīmējumi kā *kamen* vai *kami* (‘akmens’), *mramor* vai *mramorje* (‘marmors’), kā arī *bilig* (ar iespējamu turku valodas ietekmi) un citi lokāli termini, piemēram, *mašet*. Šī terminoloģiskā daudzveidība liecina, ka tautas lietojumā pieminekļi bieži tika nosaukti pēc materiāla, formas vai vietējām tradīcijām, nevis ar vienotu vispārēju apzīmējumu.

Termina *stećak* lietojums kā standartizēts zinātnisks apzīmējums nostiprinājās salīdzinoši vēlu — galvenokārt 19. un 20. gadsimtā, pieaugot interesei par Balkānu viduslaiku arheoloģiju un kultūras mantojumu. Mūsdienu pētniecībā tas parasti tiek izmantots kā kopapzīmējums šim kapu pieminekļu tipam neatkarīgi no konkrētās formas vai dekorācijas, lai gan terminoloģijas lietojums nav pilnīgi viennozīmīgs. Daļa pētnieku uzskata, ka vārds precīzāk attiecināms uz noteiktiem pieminekļu veidiem, savukārt citi akcentē vietējo nosaukumu nozīmi. Tādējādi ‘stečaks’ vienlaikus ir nostiprināts zinātnisks termins un diskusiju objekts par tā precīzo lietojumu.

## Vēsturiskais konteksts
Stečaku rašanās un izplatība Rietumbalkānos saistāma ar sarežģīto politisko un kultūras situāciju viduslaikos (aptuveni 12.–16. gadsimts). Šajā periodā reģions atradās dažādu politisko spēku ietekmes zonā. Līdzās Bosnijas valstij, kas īpaši 14. gadsimtā kļuva par nozīmīgu reģionālu varu, darbojās arī Serbijas un Horvātijas valstiskie veidojumi, kā arī Ungārijas ietekme, savukārt agrāk un paralēli nozīmīga bija Bizantijas impērijas klātbūtne. No 15. gadsimta reģionu pakāpeniski pārņēma Osmaņu impērija. Šāda politiskā dinamika veidoja vidi, kurā savijās dažādas kultūras tradīcijas un notika intensīva ideju apmaiņa. Reliģiskā daudzveidība bija viena no būtiskākajām šīs kultūrtelpas iezīmēm. Viduslaiku Bosnijā un tai piegulošajos reģionos līdzās pastāvēja katoļticība, pareizticība un vietējā Bosnijas baznīca, kas attīstījās specifiskos vēsturiskos apstākļos. Mūsdienu pētniecībā stečaki tiek uzskatīti par starpkonfesionālu apbedīšanas tradīciju, jo tos izmantoja dažādu kristīgo kopienu pārstāvji. Tas atspoguļojas arī to simbolikā, kur sastopami gan vispārkristīgi motīvi, gan lokāli un sinkrētiski elementi, kas nav viennozīmīgi piesaistāmi vienai reliģiskajai tradīcijai.

Apbedīšanas prakses kontekstā stečaki bija daļa no plašākas viduslaiku sepulkralās kultūras, taču tiem piemita arī izteiktas reģionālas īpatnības. Tie parasti tika izvietoti nekropolēs vai ģimeņu kapavietās, nereti veidojot plašas kapsētu grupas. Pieminekļus rotāja reljefi, simboli un uzraksti, tostarp epitāfijas dienvidslāvu valodās, rakstītas kirilicā vai glagolicā, kas sniedz informāciju par mirušo identitāti, sociālo statusu un priekšstatiem par pēcnāves dzīvi. Arheoloģiskie pētījumi liecina, ka daļa stečaku kapsētu tika ierīkotas senākās apbedījumu vietās, tostarp aizvēsturiskajos uzkalnos, tādējādi turpinot un pārveidojot agrākas piemiņas tradīcijas. Kopumā stečaku fenomens atspoguļo Rietumbalkānu sabiedrības daudzslāņaino raksturu viduslaikos — politisko sadrumstalotību, reliģisko plurālismu un vietējo tradīciju noturību, kas apvienojās vienotā, bet daudzveidīgā apbedīšanas kultūras formā.

## Izplatība

Stečaki ir izplatīti Rietumbalkānos, galvenokārt mūsdienu Bosnijas un Hercegovinas teritorijā, kur koncentrējas lielākā daļa šo pieminekļu. Tie sastopami arī Horvātijas centrālajā un dienvidu daļā, Serbijas rietumos un Melnkalnes rietumos, kas norāda uz kopīgu apbedīšanas tradīciju un kultūrtelpu viduslaiku reģionā. Kopumā Rietumbalkānos ir reģistrēti vairāk nekā  stečaku aptuveni 3300 vietās, no kuriem vairāk nekā  atrodas Bosnijā un Hercegovinā, tādēļ šajā teritorijā to koncentrācija ir visizteiktākā. Ģeogrāfiski stečaki visbiežāk sastopami kalnainos un paugurainos apvidos, īpaši Dinaru kalnu reģionā. Tie parasti izvietoti lauku teritorijās, bieži attālāk no viduslaiku pilsētu centriem, kas liecina par to ciešo saikni ar vietējām kopienām. To izplatība nereti sakrīt ar senajiem saziņas un tirdzniecības ceļiem, kas savienoja dažādas Balkānu daļas.

Nozīmīga daļa stečaku nekropoļu ir starptautiski aizsargātas. UNESCO Pasaules mantojuma sērijveida īpašumā ietilpst 28 nekropoles, no kuriem 20 Bosnijā un Hercegovinā, 2 Horvātijā, 3 Melnkalnē un 3 Serbijā. Šīs vietas reprezentē stečaku izplatību visā to vēsturiskajā areālā un izceļas ar pieminekļu skaitu, saglabātību un māksliniecisko kvalitāti. Starp nozīmīgākajiem kapulaukiem īpaši izceļamas Radimļas un Boljuni nekropoles Bosnijā un Hercegovinā, kā arī vairākas vietas citās valstīs, piemēram, Velika un Mala Crljivica Horvātijā, Grčko Groblje un Bara Žugiča Melnkalnē, kā arī Mramorjes nekropoles Serbijā. Šie pieminekļu kompleksi sniedz būtisku ieskatu viduslaiku apbedīšanas praksēs, simbolikā un Rietumbalkānu kultūras daudzveidībā.

## Atsauces

## Ārējās saites