open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Austrijas administratīvais iedalījums

[thumb|[Austrijas novietojums]]
**[[Austrija]]s administratīvo iedalījumu** veido 9&nbsp;federālās zemes (*Land* / *Bundesland*). Federālās zemes sīkāk tiek iedalītas 79&nbsp;distriktos (*Bezirk*) un 15&nbsp;statūtpilsētās (*Städte mit eigenem Statut* / *Statutarstädte*). Savukārt distrikti veido 2093&nbsp;pašvaldības (*Gemeinden*). 

## Administratīvo līmeņu shēma

## Pirmā līmeņa administratīvais iedalījums

Austrijas pirmā līmeņa administratīvā vienība ir federālā zeme (, arī *Bundesländer*). Austrija administratīvi dalās deviņās federālajās zemēs. Katrai federālajai zemei ir sava vēlēta likumdošanas vara (landtāgs). Katrai federālajai zemei ir arī sava konstitūcija, kas nedrīkst būt pretrunā ar Austrijas konstitūciju.

Ir šādas federālās zemes:
* Augšaustrija
* Burgenlande
* Forarlberga
* Karintija
* Lejasaustrija
* Štīrija
* Tirole
* Vīne
* Zalcburga

## Otrā līmeņa administratīvais iedalījums
### Statūtpilsētas

 

### Distrikti

## Atsauces
Burgenlande

**Burgenlande** (, , , ) ir Austrijas federālā zeme valsts austrumu daļā, Slovākijas, Ungārijas un Slovēnijas pierobežā. Administratīvi iedalās divās statūtpilsētās un septiņos apriņķos; administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Eizenštate. Burgenlandē ievērojams ungāru un horvātu iedzīvotāju īpatsvars; to valodām oficiāls statuss vairākās zemes pašvaldībās.

## Vēsture
Burgenlande gadsimtu gaitā piederējusi dažādām valstīm un tautām, bet tā ir vienīgā Austrijas teritorija, kas nekad nav bijusi Svētās Romas impērijas, Vācu Konfederācijas vai Cisleitānijas daļa. Jau kopš Romas Impērijas laikiem piederējusi Pannonijai. Pirmie ģermāņi, kas ieceļoja šajā teritorijā, bija ostgoti ap 380. gadu, kas kļuva par Romas sabiedrotajiem. 5. gadsimtā ostgotu zemi iekaroja huņņi, bet pēc tam izveidojās neatkarīga ostgotu karaliste. Vēlākos laikos tagadējā Burgenlande nonāca Lombardijas, avāru, Samo un Frankijas pakļautībā, bet no 1043. gada tās nonāca Ungārijas sastāvā, bet no 1440. gada — Hābsburgu impērijā.

1910. gada Austroungārijas tautas skatīšanas laikā tagadējās Burgenlandes teritorijā 74% iedzīvotāju bija vāciski runājoši, 15% — horvātiski, bet 9% — ungāriski. Pēc Austroungārijas sadalīšanās, pretēji Ungārijas centieniem, 1921. gadā Burgenlande nonāca Austrijas sastāvā. Pēc Anšlusa 1938. gadā Burgenlandes zeme tika likvidēta un pievienota Lejasdonavai un Štīrijai. Atjaunota 1945. gadā Padomju okupācijas zonā.

## Ģeogrāfija
Burgenlade ir trešā mazākā no Austrijas federālajām zemēm. Izveitojusies šaurā joslā valsts austrumu pierobežā, Vidusdonavas līdzenuma malā. Augstākais punkts ir 884 m augstais Gešrībenšteins uz Ungārijas robežas. Burgenlandes ziemeļdaļā atrodas daļa no Neizīdles ezera, kas ietilpst Neizīdles ezera—Zēvinkeles nacionālajā parkā.

### Pilsētas

## Apskates vietas

* Esterhāzi pils  15px|Pils
* Forhtenšteinas pils  10px|Viduslaiku pils
* Gešrībenšteins  20px|Kalna virsotne
* Lokenhausas pils  10px|Viduslaiku pils
* Neizīdles ezera—Zēvinkeles nacionālais parks  20px|Nacionālais parks

## Atsauces

## Ārējās saites
Tirole

**Tirole** () ir viena no Austrijas federālajām zemēm valsts rietumos. Robežojas ar Vāciju ziemeļos un Itāliju dienvidos, kā arī Zalcburgu un Karintiju austrumos un Forarlbergu rietumos. Vēsturiskais Tiroles novada dienvidu daļa kā Dienvidtirole mūsdienās atrodas Itālijas teritorijā, bet Tiroles federālā zeme sastāv no divām atsevišķam daļām, no kurām tās mazākā daļa ap Līencu tiek dēvēta par Austrumtiroli.

## Pilsētas
### Karte

## Ārējās saites
Forarlberga

**Forarlberga** () ir Austrijas federālā zeme valsts rietumos. Federālās zemes galvaspilsēta ir Brēgenca, lielāka pilsēta — Dornbirna.

Forarlberga robežojas ar Vāciju, Šveici un Lihtenšteinu, kā arī Tiroli.

## Pilsētas
### Karte

## Ārējās saites
Kauņas "Žalgiris" (basketbols)

**Kauņas "Žalgiris"** () ir Lietuvas basketbola klubs, kas ir bāzēts Kauņā. Tas tika dibināts 1944. gadā. "Žalgiris" ir visu laiku titulētākā Lietuvas basketbola komanda, Lietuvas Basketbola līgā klubs ir svinējis 19 uzvaras, 5 reizes ticis uzvarēts arī Baltijas basketbola līgā, 1998.—1999. gada sezonā arī Eirolīgā. 2023.—2024. gada sezonā "Žalgiris" piedalās LKL un Eirolīgā.

No 2025. gada 28. jūnija komandas galvenais treneris ir lietuviešu speciālists Tomass Masjulis.

No 2023. gada līdz 2025. gadam komandas galvenais treneris bija itāļu speciālists Andrea Trinkjēri.

## Izcīnītās vietas
### LKL
* 1993-1994 - 1.
* 1994-1995 - 1.
* 1995-1996 - 1.
* 1996-1997 - 1.
* 1997-1998 - 1.
* 1998-1999 - 1.
* 1999-2000 - 2.
* 2000-2001 - 1.
* 2001-2002 - 2.
* 2002-2003 - 1.
* 2003-2004 - 1.
* 2004-2005 - 1.
* 2005-2006 - 2.
* 2006-2007 - 1.
* 2007-2008 - 1.
* 2008-2009 - 2.
* 2009-2010 - 2.
* 2010-2011 - 1.
* 2011-2012 - 1.
* 2012-2013 - 1.
* 2013-2014 - 1.
* 2014-2015 - 1.
* 2015-2016 - 1.
* 2016-2017 - 1.
* 2017-2018 - 1.
* 2022-2023 - 1.
* 2024-2025 - 1.

### BBL
* 2005 - 1.
* 2006 - 2.
* 2007 - 2.
* 2008 - 1.
* 2009 - 2.
* 2010 - 1.
* 2011 - 1.
* 2012 - 1.

## Tituli
* LKL čempioni - 1994, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999, 2001, 2003, 2004, 2005, 2007, 2008, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2023, 2025
* PSRS čempioni - 1947, 1951, 1985, 1986, 1987
* Eirolīgas čempioni - 1999
* Eiropas kausa ieguvēji - 1998
* BBL čempioni - 2005, 2008, 2010, 2011, 2012
* NEBL čempioni - 1999
## Formas
"Žalgiris" komandas formas tērpu pamata krāsas ir zaļa un balta. Mājas spēles tiek spēlētas zaļās formās, bet izbraukuma spēles — baltā. Kopš 2012. gada kluba formas tērpu ražotājs ir Adidas. 2018. gadā Žalgiris sāka ražot savas formas tērpus, cenšoties popularizēt komandas zīmola tēlu, vienlaikus padarot tās pieejamākas līdzjutējiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Oficiālā mājas lapa
Viļņas "Rytas"

**Viļņas "Rytas"** () ir Lietuvas basketbola klubs, kas ir bāzēts Viļņā. Komanda tika dibināta 1997. gadā uz citas Viļņas komandas "Statyba" bāzes. "Lietuvos rytas" ir pieckārtējie Lietuvas čempioni, 2005. un 2009 gada ULEB kausa ieguvēji, kā arī trīskārtējie BBL čempioni. 2018.—2019. gada sezonā komanda piedalās Lietuvas Basketbola līgā, un EuroCup.

## Tituli
* LKL čempioni — 2000, 2002, 2006, 2009, 2010
* BBL čempioni — 2006, 2007, 2009
* ULEB kausa čempioni — 2005, 2009
* NEBL čempioni — 2002

## Izcīnītās vietas
### LKL
* 1998 - 3.
* 1999 - 2.
* 2000 - 1.
* 2001 - 2.
* 2002 - 1.
* 2003 - 2.
* 2004 - 2.
* 2005 - 2.
* 2006 - 1.
* 2007 - 2.
* 2008 - 2.
* 2009 - 1.
* 2010 - 1.
* 2011 - 2.
* 2012 - 2.

### BBL
* 2005 - 2.
* 2006 - 1.
* 2007 - 1.
* 2008 - 2.
* 2009 - 1.
* 2010 - 2.
* 2011 - 3.
* 2012 - 2.

## Ārējās saites
* Oficiālā mājas lapa  ,
Kūns

**Kūns** (; sieviešu dzimtē **Kūna**) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:

* Jakobs "Kobi" Kūns (*Jakob "Köbi" Kuhn*; 1943—2019) — Šveices futbola izlases treneris;
* Nikolajs Kūns (*Николай Кун*, 1877—1940) — vēsturnieks (sengrieķu mitoloģijas speciālists), pedagogs un rakstnieks;
* Otomārs Kūns (1906—1991) — latviešu aktieris;
* Rihards Kūns (*Richard Kuhn*; 1900—1967) — vācu bioķīmiķis;
* Tomass Semjuels Kūns (*Thomas Samuel Kuhn*; 1922—1996) — amerikāņu intelektuālis.
Pavadoņtelefons

[thumb|''[Inmarsat* terminālis]]
*'Pavadoņtelefons''' ir mobilais telefons, kas sakaru nodrošināšanai tieši izmanto sakaru pavadoņus. Pavadoņtelefonus izmanto vietās, kur nav nodrošināts zemes mobilo tālruņu pārklājums.

Pavadoņtelefonu aparāti ir atkarīgi no pavadoņsistēmas, kuru tie izmanto. Var būt tā saucamie termināļi, kas sastāv no antenas un iekārtu bloka; tie var būt pārvietojami (mobili) vai fiksēti (piemēram, uz kuģa). Mūsdienās plašāk izmanto rokas ierīces. Kopā ar pavadoņtelefonu tajā var būt iebūvētas citas funkcijas, piemēram, GSM telefons, GPS iekārta.

## Skatīt arī
* Pavadoņtelefonu kodu saraksts
Rihards Kūns

thumb|Richard Kuhn
**Rihards Johans Kūns** (; dzimis  Vīnē, miris  Heidelbergā) bija austriešu / vācu bioķīmiķis. 1938. gada Nobela prēmijas laureāts par karotinoīdu un vitamīnu pētījumiem. Pirmais izdalīja B vitamīnu.

Dzimis Vīnē. Studējis Vīnes Universitātē un Minhenē. Veicis pētījumus Šveices Federālajā tehnoloģiju institūtā Cīrihē (ETH Cīrihē), bet no 1929. gada — Heidelbergas Universitātē. No saņemtās Nobela prēmijas bija spiests atteikties, jo Vācijā pie varas esošais Ādolfs Hitlers aizliedza vācu zinātniekiem saņemt šo apbalvojumu. Kūns to saņēma tikai pēc Otrā pasaules kara (saņēma diplomu un medaļu, bet ne naudas balvu).

## Atsauces

## Ārējās saites

* Riharda Kūna biogrāfija Nobela prēmijas mājaslapā (angliski)
Nepālas karogs

**[[Nepāla]]s karogs** ir viens no retajiem netaisnleņķa karogiem pasaulē (cits — Ohaio štata karogs ASV).

Karogs pārstāv divu dinastiju kombināciju. Karogs tika pieņemts 1962.gada 16.decembrī reizē ar jaunas konstitucionālas valdības izveidošanu.

Karoga robežu zilā krāsa simbolizē mieru, bet tumšsarkanā krāsa ir Nepālas nacionālā krāsa. Saule un Mēness karogā simbolizē cerību, ka Nepāla pastāvēs tik ilgi, cik tie.

## Karoga izkārtojums

Nepālas Konstitūcijā ir sīki aprakstīta metode kā konstruēt Nepālas valsts karogu, izmantojot cirkuli un lineālu.

### Proporcijas

Ģeometriski konstruējot Nepālas valsts karogu pēc konstitūcijā aprakstītās metodes, iegūtā karoga augstuma un platuma proporcija ir iracionāls skaitlis:

:1:\frac{6136891429688 - 306253616715\sqrt{2} - \sqrt{118-48 \sqrt{2}} \left( 934861968 + 20332617192 \sqrt{2} \right) }{4506606337686}\approx 1:1.21901033\ldots

Fakts, ka karoga augstuma un platuma proporcija nav triviāla, ir skaidrojams ar zilās apmales pievienošanu karogam. Ignorējot zilo apmali un apskatot karoga izmēru attiecību, ja tas sastāv tikai no sarkanajiem trijstūriem, iegūtā augstuma un platuma proporcija ir racionāla — 3:4.

## Atsauces
Apvienotās Karalistes ģerbonis

**Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes karaliskais ģerbonis** ir britu monarha oficiālais ģerbonis. Citi karaliskās ģimenes locekļi un valdība izmanto citus ģerboņus. Skotijā karaliskajam ģerbonim ir atšķirīgs variants.

Lielbritānijas karalisks standarts ir monarha vairogs karoga formā.

## Ģerboņa daļas
Dagerotipija

**Dagerotipija** ir pats pirmais atklātais fotogrāfiska attēla iegūšanas veids. Tā nav tradicionālā fotogrāfija, bet pozitīva attēla iegūšana uz apsudrabotas vara plates, kas īsi pirms uzņemšanas apstrādāta ar jodu, lai iegūtu gaismjutīga sudraba jodīda slānīti. Gaismas iedarbībā tajā rodas slēptais attēls, ko attīsta dzīvsudraba tvaikos un fiksē ar nātrija tiosulfāta šķīdumu. Ar dagerotipijas metodi iegūtu attēlu sauc par **dagerotipu**.

Dagerotipiju izgudroja franču mākslinieks un dizainers Luijs Dagērs 1838. gadā. Viņš prezentēja savu atklājumu Francijas Zinātņu akadēmijas komisijai 1839. gada 9. janvārī. Francijas valdība izsniedza izgudrotājam patentu.

Dagerotipija bija populāra apmēram desmit gadu laikā pēc tās izgudrošanas un tika samērā ātri izkonkurēta ar ambrotipiju, ferotipiju un vēlāk ar klasisko fotogrāfiju. Šī metode bija sarežģīta un darbietilpīga, padarot to dārgu un maz pieejamu plašai sabiedrībai. Turklāt attēla uzņemšanas process bija vairāk piemērots arhitektūras un dabas ainu iemūžināšanai, nekā portretam, jo ilga vairāk par 30 minūtēm, kuru laikā objektam bija jāpaliek nekustīgam. Visbeidzot, galvenais bija negatīva trūkums, kas neļāva pavairot attēlu.

Latvijā pirmais dagerotips tika uzņemts 1840. gadā, tas attēloja Jelgavas augstskolas "Academia Petrina" ēku (tagad Ģederta Eliasa Vēstures un mākslas muzejs).

## Atsauces

## Skatīt arī

* Fotogrāfija

## Ārējās saites
Barkavas pagasts

**Barkavas pagasts** ir viena no Madonas novada administratīvajām teritorijām tā dienvidaustrumos. Robežojas ar sava novada Ošupes, Praulienas,  Mētrienas, Indrānu, Murmastienes un Varakļānu pagastiem, kā arī Rēzeknes novada Nagļu pagastu un Dekšāres pagastu. 

## Daba
Pagasts atrodas Austrumlatvijas zemienes Lubāna līdzenumā, rietumu daļa — Jersikas līdzenumā. Reljefs izteikti līdzens, augstākais punkts — 116,3 m austrumos no Stalīdzāniem. Pagasta teritorijā atrodas Teiču purvs un četri mazāki purvi: Saukas purvs, Salenieku purvs, Lielsalas purvs un Radžēļu purvs. Pagasta kopējā platība ir 18 791 ha. No tiem 5239,8 ha aizņem meži un 9062 ha lauksaimniecības zeme.

### Hidrogrāfija
#### Ūdenstilpes
Grāna ezers, Ķeiķu ezers, Lubāns, Pieslaistes ezers, Puntes ezers.

#### Ūdensteces
[thumb|260px|[Lisiņa pie Barkavas]]

### Mežu masīvi un purvi
Dūtsolas pūrs, Radžēļu purvs, Riste, Lielā sala, Lielsalas purvs, Mindaugas purvs, Saukas purvs, Siena purvs, Šķobri, Teiču purvs, Zaļā sala, Zvirgzdājs.

### Dabas aizsardzība
Barkavas novadā atrodas daļa no Teiču rezervāta, daļa no dabas lieguma Barkavas ozolu audze, daļa no dabas lieguma Lubāna mitrājs, dabas liegums Lielsalas purvs.

## Vēsture
Pirmās ziņas par Barkavas pagastu kā administratīvo teritoriju atrodamas kopš 1866. gada. 1873. gadā tas tika apvienots ar Murmastienes pagastu. 1935. gadā Rēzeknes apriņķa Barkavas pagasta platība bija 277,2 km² un tajā dzīvoja 5235 iedzīvotāji. 

### Muižas
Pēc 1920. gada agrārās reformas toreizējā Barkavas pagasta teritorijā esošās muižas tika sadalītas jaunsaimniecībās : 
* Barkavas muiža (3623 ha) - 580 zemnieku saimniecībā, muižas kungu mājā iekārtoja slimnīcu,
* Murmastienes muiža (2153 ha) - 314 zemnieku saimniecībās.

Vēlāko administratīvo pārmaiņu dēļ tagadējā Barkavas pagasta teritorijā atrodas vienīgi bijušās Barkavas muižas centrs. 

### Teritoriālās izmaiņas
1945. gadā pagastā izveidoja Barkavas, Borbaļu, Čeržinieku, Murmastienes un Sumenieku ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. **Barkavas ciems** ietilpis Viļānu apriņķī (1947-1949) un Varakļānu (1949-1956) un Madonas (pēc 1956. gada) rajonos. Barkavas ciemam 1951. gadā pievienoja likvidētā Čeržinieku ciema kolhoza «Arājs» teritoriju, 1954. gadā — likvidēto Sumenieku ciemu, 1977. gadā — daļu likvidētā Saikavas ciema. 

1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Barkavas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Madonas novadā.

### Kultūras pieminekļi
*Barkavas katoļu baznīca
*Lisiņas pilskalns
*Malmutas apmetne II
*Aizkārkles senkapi
*Malmutas apmetne I

## Iedzīvotāji
### Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.

### Apdzīvotās vietas
thumb|right|260px|Barkavas pagasta robežzīme
### Ciemi
Lielākās apdzīvotās vietas ir Barkava (pagasta centrs) un Stalīdzāni.

### Skrajciemi

### Savrupenes

### Ievērojamas personības
* Ēvalds Mugurēvičs (1931-2018) — vēsturnieks un arheologs

## Saimniecība
### Transports

## Izglītība un kultūra

## Atsauces
Marija Naumova

**Marija Naumova-Bullīta** (dzimusi un plašāk pazīstama kā **Marija Naumova**  Rīgā) ir Latvijas dziedātāja, kas pazīstama arī ar skatuves vārdu ***Marie N***. Vislielākais Naumovas panākums ir uzvara 2002. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā ar dziesmu "I Wanna". Tajā pašā gadā atzīta par Eiropas Gada cilvēku Latvijā.

## Biogrāfija
Tā kā Marijas Naumovas māte ir aktrise, arī viņa jau bērnībā bija saistīta ar teātri, savu pirmo lomu nospēlējot 10 gadu vecumā. Paralēli tam Naumova apmeklēja arī dziedāšanas nodarbības. Kopš 1995. gada Marija Naumova piedalījās vairākos jauno dziedātāju konkursos, bet 1997. gadā pirmoreiz sadarbojās ar komponistu Raimondu Paulu, šo sadarbību turpinot arī vēlāk. 1998. gadā klajā nāca pirmais Naumovas solo albums krievu valodā "До светлых слёз" ar R. Paula dziesmām.

2000. gadā Marija Naumova pirmoreiz piedalījās Latvijas nacionālajā Eirovīzijas konkursa atlasē ar dziesmu "For You, My Friends". 2000. gada decembrī tika izdots pirmais Marijas Naumovas albums latviešu valodā "Ieskaties acīs", kas tapa sadarbībā ar Niku Matvejevu, Elīnu Garanču un J. Mediņa mūzikas skolas zēnu kori. Albums Latvijā ieguva Platīna diska statusu. 2001. gada sākumā Naumova atkal piedalījās Eirovīzijas atlasē, šoreiz ar dziesmu "Hey Boy, Follow Me" ieņemot 2. vietu aiz uzvarētāja Arņa Medņa. Gada nogalē klajā nāca viņas nākamais solo albums "Ma Voix, Ma Voie" franču valodā.

2002. gads Marijai Naumovai nāca ar uzvaru Latvijas Eirovīzijas atlasē ar dziesmu "I Wanna". 25. maijā Eirovīzijas finālkoncertā Tallinā Naumova, startējot ar pseidonīmu *Marie N* kļuva par uzvarētāju, lielā mērā pateicoties krāšņajam šovam. Tajā pašā gadā tika izdoti uzreiz divi albumi "On A Journey" un tā latviskā versija "Noslēpumi". 2003. gadā albums tika izdots arī Vācijā. 2003. gada maijā, kad Latvija rīkoja Eirovīzijas finālkoncertu, Marija Naumova kopā ar Renāru Kauperu vadīja šo pasākumu. 2004. gadā iznāca nākamais Naumovas albums "Nesauciet sev līdzi", kurā tika iekļautas dziesmas latviešu, angļu, franču un portugāļu valodās. 2005. gadā Marija Naumova tika iecelta par UNICEF labās gribas sūtni. Tā paša gada beigās iznāca albums "Another Dream" ar dziesmām franču un angļu valodās.

2016. gadā sadarbībā ar franču mūziķiem tika ierakstīts albums "Uz ilūziju tilta", tas nāca klajā gada nogalē.

Kopš 2017. gada 17. novembra piedalās režisora Dž. Dž. Džilindžera izrādē *ART* Dailes teātrī.

## Diskogrāfija

## Lomas teātrī

## Atsauces

## Ārējās saites
* Marijas Naumovas oficiālā mājas lapa
Jumurdas pagasts

**Jumurdas pagasts** ir viena no Madonas novada administratīvajām teritorijām tā rietumos. Robežojas ar sava novada Ērgļu, Liezēres un Vestienas pagastiem un Cēsu novada Kaives un Inešu pagastiem. 

## Daba
Pagasts izvietojies Vidzemes augstienes dienvidu daļā Vestienas paugurainē un Augšogres pazeminājumā. Pagastā atrodas vieni no Vidzemes augstākajiem pauguriem: Bākūzis (272 m), Egļu kalns (267 m), Laktas kalns (250 m).

### Hidrogrāfija
#### Upes
Ogre, Valola, Sārtupīte, Ilzīte, Virdzīte, Lubeja, Ļaudonīte

#### Ezeri
Jumurdas ezers (177 ha), Pakšēnu ezers (41,6 ha), Sietnieku ezers (uz robežas ar Vestienas pagastu, 26,5 ha), Vidusezers (17 ha), Lācīšu ezers (13,9 ha), Karietes ezers (4,5 ha), Preisītis (4,5 ha), Ilzes ezers (3,7 ha), Vienūzis (3,6 ha), Linezers (2,6 ha), Dinišķu ezers (1,9 ha)

## Vēsture
thumb|250px|Jumurdas muiža (V.Z.Štafenhāgena gravīra, 1866).

Jumurdas pagasts piederēja pie Ērgļu draudzes novada. Līdz 1920. gada agrārajai reformai tajā atradās Jumurdas muiža, ko sadalīja 70 vienībās (no tām 13 bija rentes mājas) 1145,9 ha platībā. Jāņa muižu sadalīja 3 vienības 54,6 ha platībā.
 
1935. gadā Jumurdas pagasta platība bija 87 km² un tajā bija 792 iedzīvotāji. 1936. gadā pagastam pievienoja likvidēto Cirstu pagastu. 1945. gadā pagastā izveidoja Jumurdas un Cirstu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Jumurdas ciemam pievienoja Cirstu ciemu, bet 1962. gadā ciemu pievienoja Ērgļu pilsētciemata lauku teritorijai. 1973. gadā Jumurdas ciemu izveidoja no jauna. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2006. gadā Jumurdas pagasts apvienojās ar Ērgļu un Sausnējas pagastiem, izveidojot Ērgļu novadu. 2021. gadā tika pievienots jaunizveidotajam Madonas novadam.

### Pieminekļi
* Akmens verstu stabs
* Tjaku — Viesaku senkapi (Velna klēpji)
* Vējavas pilskalns
* Cirstu skanste (Valvītes) — viduslaiku nocietinājums
* Sīļu Badakmens — kulta vieta
* Dreimaņu senkapi (Krievu kapi)
* Aizbetņu senkapi (Kapu kalniņš, Mājas kalns)
* Aizbetņu apmetne

## Iedzīvotāji
### Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.

### Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Jumurda (pagasta centrs) un Vējava.

## Saimniecība
2026. gadā LVM "Saltupēs" atvēra derīgo izrakteņu ieguves vietu ar kopējā ieguves laukuma platību 22,8 hektāru. Krājums tajā ir 745 300 m3 smilts-grants būvniecības maisījumam un 249 900 m3 smilts ceļu būvei.

### Transports

## Izglītība un kultūra

## Atsauces
Indrānu pagasts

**Indrānu pagasts** ir viena no Madonas novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Lubānas pilsētu, Dzelzavas, Sarkaņu, Praulienas, Barkavas un Ošupes pagastiem, Balvu novada Bērzpils, Lazdukalna un Rugāju pagastiem un Gulbenes novada Daukstu un Līgo pagastiem. Pagasta centrs ir Lubānas pilsēta, kas atrodas ārpus pagasta teritorijas. 

## Daba
Pagasts atrodas Austrumlatvijas zemienes Lubāna līdzenumā. No pagasta kopējās teritorijas meži aizņem 21401 ha, lauksaimniecības zeme - 6201 ha. 

2014. gada nogalē Latvijas Centrālā statistikas pārvalde 150 kvadrātkilometrus plašu mazapdzīvotu teritoriju Lubānas novada Indrānu pagastā atzina par nomaļāko vietu Latvijā.

### Hidrogrāfija
**Upes:** 
Galvenās upes ir Aiviekste, Pededze, Jaunpededze, Liede, Abaine, Upsts, Mandauga, Vērde, Zvidze un Moroza grāvis.

**Ezeri:** 
Kapu ezers, Labāžezers, Salas ezers.

## Vēsture
1945. gadā Madonas apriņķa Lubānas pagastā izveidoja Indrānu, Lubānas, Ošupes un Zvidzenes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. **Lubānas ciems** ietilpis Cesvaines (1949-1956) un Madonas (pēc 1956. gada) rajonos. 1954. gadā Lubānas ciemam pievienoja likvidēto Indrānu ciemu. 1958. gadā Lubānai piešķira strādnieku ciemata statusu un likvidēto Lubānas ciemu pievienoja tai, izveidojot **Lubānas lauku teritoriju**. 1975. gadā Lubānas lauku teritoriju reorganizēja par pašvaldību un izveidoja **Indrānu ciemu**. 1979. gadā Indrānu ciemam pievienoja daļu Meirānu ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2007. gada 16. oktobrī Indrānu pagasts apvienojās ar Lubānas pilsētu, izveidojot Lubānas novadu.

No 2021. gada 1. jūlija, apvienojot Lubānas novadu ar Madonas novadu, Lubānas pilsēta un Indrānu pagasts atrodas jaunajā Madonas novadā.

### Arheoloģiskie pieminekļi
I un II Aboras apmetnes - auklas keramikas kultūrai piederīgu vēlā akmens laikmeta un agrā bronzas laikmeta (3. g. tk. p.m.ē. - 2. g. tk. 1. cet. p.m.ē.) iedzīvotāju apdzīvotas vietas.

### Piemiņas vieta
280px|thumb|Piemiņas plāksne atentāta vietā
Vietā pie Dzelzavas — Lubānas autoceļa uz bijušo Cēsu un Valkas apriņķu robežas (mūsdienu Lubānas un Gulbenes novadu robežas), kur 1920. gada 15. aprīlī pret Ulmani tika veikts atentāta mēģinājums, 1939. gada 11. augustā atklāta piemiņas plāksne. Plāksne Latvijas PSR pastāvēšanas laikā tika nopostīta un to atjaunoja 1988. gada 18. novembrī cilvēktiesību aizstāvju grupas Helsinki 86 pārstāvji.

## Iedzīvotāji
### Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.

### Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Meirāni, Indrāni, Visagals, Ērgala.

## Saimniecība
### Transports

## Izglītība un kultūra

## Atsauces
Ērgļu novads

**Ērgļu novads** bija administratīvi teritoriālās reformas gaitā izveidota pašvaldība Vidzemes vidienē. 
Kopš 2021. gada Ērgļu, Jumurdas un Sausnējas pagasti pievienoti Madonas novadam.

## Daba

## Vēsture
Lēmums par novada izveidošanu tika pieņemts Ministru kabineta 2006. gada 5. septembra sēdē saskaņā ar noteikumiem Nr.743 „Noteikumi par Madonas rajona Ērgļu novada izveidošanu” , kas izdoti saskaņā ar Administratīvi teritoriālās reformas likuma 6.1 panta trešo daļu. 

## Teritoriālais iedalījums
Novadā bija apvienoti bijušā Madonas rajona Ērgļu, Sausnējas un Jumurdas pagasti.

### Apdzīvotās vietas

## Iedzīvotāji
### Etniskais sastāvs

## Pašvaldība

Pirmajā novada sēdē, 2006. gada 14. septembrī, par novada domes priekšsēdētāju ievēlēja Guntaru Velci.

## Tautsaimniecība

Novada administratīvajā centrā Ērgļos atrodas bijušās dzelzceļa līnijas Rīga—Ērgļi galastacija Ērgļi.

## Izglītība

## Sports

## Kultūra

## Reliģija

## Ievērojami novadnieki
* Bernhards Dīriķis (1831-1892), žurnālists, jaunlatviešu kustības dalībnieks. 
* Andrejs Jurjāns (1856-1922), latviešu klasiskās mūzikas pārstāvis, komponists un folklorists.
* Pāvuls Jurjāns (1866-1948), latviešu komponists, diriģents, pedagogs, mūzikas kritiķis un tautas dziesmu vācējs.
* Rūdolfs Blaumanis (1863-1908), latviešu prozaiķis, dramaturgs un žurnālists.
* Jānis Zālītis (1874-1919), latviešu politiķis, Krievijas Valsts domes deputāts, viens no latviešu strēlnieku bataljonu organizētājiem, pirmais Latvijas Republikas Apsardzības ministrs.
* Jānis Grots (1901-1968), latviešu rakstnieks.
* Zinaīda Lazda (1902-1957), latviešu dzejniece.
* Māris Olte (1968), biologs un žurnālists.

## Ievērojamas vietas

## Attēlu galerija

## Atsauces

## Ārējās saites
*
Krievijas Federācijas administratīvais iedalījums

[250px|thumbnail|[Krievijas Federācijas administratīvais iedalījums (2014)]]
**Krievijas Federācijas administratīvais iedalījums** ir vairāku līmeņu pārvaldes sistēma.  Saskaņā ar 2001. gada 17. decembra federālo konstitucionālo likumu Nr.6-FKZ “Par uzņemšanas kārtību Krievijas Federācijā un jauna Krievijas Federācijas subjekta veidošanu tās struktūrā” Krievijas Federācijai var pievienot citu valsti vai tās daļu un izveidot jaunu federācijas subjektu.

Atbilstoši šim likumam, Krievijas—Ukrainas kara laikā Krievijas Federācija sāka patvarīgi paplašināt savu teritoriju un anektēja daļu no Ukrainas.  Pēc Krimas aneksijas 2014. gadā pievienoja divus, bet 2022. gada 30. septembrī vēl četrus federālos subjektus. Krievijas prezidents Putins apgalvoja, ka miljoniem "krievu pasaules" iemītnieku sapņojot atgriezties savā "īstajā dzimtenē", no kuras tika nošķirti pēc PSRS sabrukuma 1991. gadā.

## Administratīvo līmeņu shēma

## Pirmā līmeņa administratīvais iedalījums

Krievijas Federācijas administratīvā iedalījuma pirmais līmenis ir Krievijas Federācijas subjekti.  bija 85 subjekti. Tos veidoja republikas (22), novadi (9), apgabali (46), Krievijas Federācijas federālas nozīmes pilsētas (3), autonomie apvidi (4) un autonomais apgabals (1). Federālie subjekti sīkāk iedalās 2027 rajonos. Pēc Ukrainas daļu aneksijām Krievijas—Ukrainas kara laikā federālo subjektu skaitu vardarbīgi palielināja, okupētajās teritorijās rīkojot viltus referendumus.

## Otrā līmeņa administratīvais iedalījums

## Skatīt arī
* Krievijas Federācijas federālie apgabali
* Krievijas Federācijas apgabali
* Krievijas Federācijas novadi
* ISO 3166-2:RU
* Krievijas Federācijas transportlīdzekļu numura zīmes
* PSRS administratīvais iedalījums

## Atsauces
A4

**A4** var būt:
* A4 — augstākās kategorijas autoceļš Baltezers - Saulkalne;
* A4 papīra izmēra standarts — starptautisks papīra izmēra standarts (210×297 mm), ko nosaka ISO 216;
* Audi A4 — Audi automašīnas modelis;
* Aggregat 4 (V-2) — vācu ballistiskā raķete.
Iespiešana

thumbnail|235px|Grāmatu iespiešana ap 1770. gadu
**Iespiešana** jeb **drukāšana** (no  — 'spiest (grāmatas)') ir tekstu un attēlu izgatavošana un pavairošana ar mehānisku vai elektroniski mehānisku iespiedmašīnu uz papīra vai cita materiāla uzklājot iespiedkrāsu. Iespiešana ļauj iegūt daudz vienādu tekstu un attēlu kopiju. Iespiešana radās kā veids, kā paātrināt grāmatu kopiju izgatavošanu. Sākumā grāmatu kopiju veidošana bija ļoti lēns process, jo notika teksta pārrakstīšana ar roku. Ar iespiedmašīnas izgudrošanu drukāšana kļuva ātrāka un vieglāka. Mūsdienās datorizēta iespiešana ar datoru ļauj radīt simtiem lappušu minūtē. Iespiešanu izmanto, lai radītu grāmatas, žurnālus, banknotes, kartes, plakātus, kartiņas un uzlīmes.

## Iespiešanas metodes
Visizplatītākā iespiešanas metode ir elektroniska drukāšana — digitālā iespiešana. Šajā metodē rakstnieks, redaktors vai maketētājs veido lappuses vai cita veida drukājamo informāciju datora ekrānā. Pēc tam ar lāzerprinteri informācija tiek izdrukāta uz papīra vai cita materiāla. Savukārt lielākais vairums no grāmatām ir izdrukātas izmantojot iespiedplates.

## Vēsture
[thumbnail|175px|[Johans Gūtenbergs]]
Iespiešana, tāpat kā papīra ražošana, tika uzsākta Ķīnā vēl ilgi pirms tā kļuva par Eiropas ieguvumu. Taču tas nenozīmē, ka Eiropā ķīniešu izgudrojumi būtu tikuši tieši pārņemti. Iespiešanas tehnoloģijas apgūšana un ieviešana Eiropā notika lielā mērā neatkarīgi no Austrumiem. Samērā kvalitatīvu, iespiešanai piemērotu papīru Eiropā sāka izgatavot 14. gadsimtā.

Bez papīra un iespiedmašīnas izgudrošanas ne mazāka nozīme bija metālliešanas tehnoloģijas pilnveidošanai metalurģijā, kas ļāva atliet precīzākus metāla literus (burtus), tādējādi aizvietojot izgatavotos līdz šim no koka, kuru izgatavošana bija darbietilpīga, un tie nekalpoja ilgi.

Tāpat būtiska bija uz eļļas pamata izgatavotā iespiedkrāsas izgudrošana, kas nodrošināja iespiestā teksta lielāku noturību. Dimantu slīpētājs Johans Gūtenbergs (1398—1468) no Maincas ar saviem kolēģiem 1450. gadā šos dažādos jaunievedumus pirmo reizi salāgoja iespiedmašīnā. Eksperimenti ar iespiešanas tehnoloģiju turpinājās vēl vairākus gadus, līdz 1455. gadā parādījās pirmā grāmata (Bībele), kas bija iespiesta pilnībā tipogrāfiski.

Iespieddarbu skaits nākamajos gadu desmitos pieauga ļoti strauji. Lēš, ka ap 1500. gadu Eiropā ticis izdots apmēram 35 tūkstoši atsevišķu izdevumu, kas varētu būt ap 15—20 miljoniem kopiju. Vēl pēc gadsimta atsevišķu izdevumu skaits varētu būt pieaudzis līdz apmēram 150—200 tūkstošiem izdevumu, bet kopiju skaits varētu būt vismaz desmit reizes lielāks.

Virkne jaunievedumu tika ieviesti arī ar mērķi uzlabot teksta tehnisko kvalitāti. Florencē, balstoties uz Karolingu burtu dizainu, tika radīta jauns, daudz vienkāršāks iespiesto burtu tips.

Iespiešanas tehnoloģijas attīstībai bija arī nozīmīga loma renesanses kultūras un zinātnes sasniegumu izplatībai plašā sabiedrībā vēlīnos viduslaikos un arī vēlāk.

## Atsauces

## Ārējās saites
Burjatija

**Burjatijas Republika** (, ) ir viena no Krievijas Federācijas republikām Tālo Austrumu federālajā apgabalā. Tā robežojas ar Tivu rietumos, Irkutskas apgabalu ziemeļos, Aizbaikāla novadu ziemeļaustrumos un austrumos, kā arī ar Mongoliju dienvidos.

## Pilsētas
### Karte

## Ārējās saites
Adigeja

**Adigejas Republika** (, ) ir viens no Krievijas Federācijas subjektiem Dienvidu federālajā apgabalā. Izvietojusies Lielā Kaukāza priekškalnēs Kubaņas un tās pieteku ielejās; to pilnībā iekļauj Krasnodaras novads. Galvaspilsēta ir Maikopa.

## Vēsture

1922. gadā adigu kompakti apdzīvotajās teritorijās izveidoja **Adigejas (Čerkesu) autonomo apgabalu** ar centru Krasnodarā, kas apgabalā neietilpa. 1928. gadā to pārdēvēja par **Adigejas autonomo apgabalu**, 1936. gadā tam pievienoja Maikopas pilsētu, uz kuru pārcēla galvaspilsētu. 1990. gadā Adigeja izstājās no Krasnodaras novada, bet 1992. gadā reorganizēta par Adigejas Republiku.thumb|Adigejas Republikas administratīvais iedalījums

## Pilsētas
### Karte

## Atsauces

## Ārējās saites
Altaja Republika

**Altaja Republika** (, ) ir Krievijas Federācijas subjekts Sibīrijas federālajā apgabalā. Robežojas ar Altaja novadu rietumos un ziemeļrietumos, Kemerovas apgabalu ziemeļos, Hakasijas Republiku ziemeļaustrumos, Tivas Republiku austrumos, kā arī Mongoliju dienvidaustrumos, Ķīnu dienvidos un Kazahstānu dienvidrietumos.

## Ģeogrāfija
thumb|left|Teļecas ezers Altajā|200px
Republika izvietojusies Altaja kalnos, raksturīgas augstas kalnu grēdas, kuras sadala šauras un dziļas upju ielejas. Augstākā virsotne ir Beluha (4506 m vjl), kas ir arī augstākā virsotne Sibīrijā. Klimats kontinentāls, ar īsām, karstām vasarām un garām, ekstremāli aukstām ziemām.

Hidrogrāfiskais tīkls ietver vairāk nekā  ūdensteču ar kopējo garumu vairāk nekā  km un aptuveni 7000 ezeru ar kopējo platību vairāk nekā 600&nbsp;km2. Lielākās upes ir Katuņa un Bija, kas satekot veido Obas upi. Lielākais ezers — Teļecas ezers (Altinkels) — 230,8&nbsp;km2, dziļums — 325 m.

## Pilsētas
### Karte

## Iedzīvotāji

## Atsauces

## Ārējās saites
Dagestāna

**Dagestāna** () ir viena no Krievijas Federācijas republikām Ziemeļkaukāzā. Tā robežojas ar Kalmikiju ziemeļos, Stavropoles novadu ziemeļrietumos, Čečeniju rietumos, kā arī ar Gruziju dienvidrietumos, Azerbaidžānu dienvidos un Kaspijas jūru austrumos.

Dagestāna ir daudznacionālākā Krievijas Federācijas republika.

## Vēsture
thumb|250px|left|Dagestānas inkoprorācija Krievijas Impērijā pēc Gulistānas miera līguma (1813)
No 3. līdz 7. gadsimtam Dagestānas teritorija atradās Sasanīdu impērijas pakļautībā, pēc tam to iekaroja arābi, kas piespieda vairākumu no vietējiem iedzīvotājiem pieņemt islāmu, pēc tam Dagestānu pārmaiņus iekaroja alani, hazāri, tad 13. gadsimtā — Zelta Orda, bet 14. gadsimtā — Timurs. 16.—17. gadsimtā Dagestānas hani saglabāja patstāvību, vēlāk tā pārmaiņus atradās Osmaņu impērijas un Persijas ietekmes zonā.

Pēc Krievu—persiešu kara noslēgtā Gulistānas miera līguma Krievijas Impērija ieguva gan Dagestānas, gan arī Azerbaidžānas un Austrumgruzijas zemes.
Tomēr pilnīgu kontroli pār Dagestānu Krievijas Impērija ieguva tikai pēc Kaukāza kara beigām. Pēc 1860. gada teritoriālās reformas mūsdienu Dagestānas dienvidu daļa atradās Dagestānas apgabalā, bet ziemeļu daļa Terekas apgabalā. Krievijas imperators kopš 19. gadsimta otrās puses tika titulāri dēvēts arī par Čerkešu un Kalnu kņazu un pārējo mantoto valdnieku un īpašnieku ().
Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada maijā Ziemeļkaukāza teritorijā tika pasludināta Ziemeļkaukāza Kalniešu Savienības Republika, 1918. gada jūlijā Ziemeļkaukāza Padomju republika, 1919. gada septembrī Ziemeļkaukāza Emirāts.
1921. gada 20. janvārī izveidota Dagestānas APSR, kurai 1922. gadā pievienoja Terekas apgabala daļas ziemeļos.
1991. gada 24. maijā tā tika pārdēvēta par Dagestānas PSR, bet 1993. gada 25. decembrī par Dagestānas Republiku.

## Iedzīvotāji
Dagestānas iedzīvotāju tautība pēc 2002. un 2010. gada tautas skaitīšanas datiem:

## Valodas
Saskaņā ar Dagestānas Republikas konstitūciju valsts valodas ir krievu valoda un visu republikā dzīvojošo tautu valodas. No tām oficiālas valodas statuss ir avāru, agulu, azerbaidžāņu, dargu, kumiku, laku, lezgīnu, nogaju, rutuļu, tabasarāņu, tatu, cahuru un čečenu valodām. *[[Lingua franca]]* Dagestānā līdz padomju laikiem (tāpat kā Ziemeļkaukāzā) bija kumiku valoda, tomēr laika gaitā notika vienmērīga pāreja uz krievu valodu. Dagestānas krievu valoda ir krievu valodas paveids un tā tiek uzskatīta par zema prestiža reģionālo valodu, ko galvenokārt lieto neoficiāli. 

## Pilsētas

### Karte

## Atsauces

## Ārējās saites
Ingušija

**Ingušijas Republika** (, *Ğalğaj Moxk*, ) ir viena no Krievijas Federācijas republikām Ziemeļkaukāzā. Tā robežojas ar Ziemeļosetiju rietumos, Čečeniju austrumos un Gruziju dienvidos.

## Vēsture
[thumb|left|250px|[Krievijas Impērijas pakļautā Kaukāza teritorija. Tagadējā Čecenijas un Ingušijas teritorija apzīmēta kā vienots apgabals (*TSCHESCHNA*, 1856)]]
Par čečenu un ingušu priekštečiem uzskata nohču tautu, kas kopš 9. gadsimta mitinājās tagadējās Čečenijas un Ingušijas teritorijas kalnainajā daļā. Pēc 13. gadsimta tā atradās Zelta Ordas (1242—1295), pēc tam Gruzijas (1295—1505), Persijas (1502—1516) un Osmaņu impērijas (1516—1557) pakļautībā. Vēlāk radās atkarība no kabardiešiem un kumikiem. No 1721. gada sākās Krievijas Impērijas mēģinājumi pakļaut čecenu un ingušu zemes.

Pēc krievu—persiešu kara (1722—1723) un krievu—turku kara (1768—1774) Krievijas Impērija centās Čečeniju un Ingušiju inkorporēt savā sastāvā, tomēr kalniešu pretestība turpinājās līdz pat Kaukāza kara beigām. Pēc 1860. gada teritoriālās reformas šīs teritorijas atradās Terekas apgabalā. Krievijas imperators kopš 19. gadsimta otrās puses tika titulāri dēvēts arī par Kabardas zemes pavēlnieku un valdnieku, Čerkesu un Kalnu kņazu un pārējo mantoto valdnieku un īpašnieku ().
 
Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada maijā šajā teritorijā tika pasludināta Ziemeļkaukāza Kalniešu Savienības Republika, 1918. gada jūlijā Ziemeļkaukāza Padomju republika, 1919. gada septembrī Ziemeļkaukāza Emirāts.

1920. gada 17. novembrī Vladikaukāzā pasludināja Kalniešu ASPR dibināšanu, kuras sastāvā bija septiņi nacionālie apvidi (Balkāru, Čečenu, Kabardiešu, Karačaju, Nazraņas (ingušu) un Vladikaukāzas (osetīnu), kā arī Sunžas kazaku apvidus).
 
1924. gada 7. jūlijā Kalniešu ASPR likvidēja un tās sastāvā izveidoja Ziemeļosetijas, Čečenu un Ingušu autonomos apgabalus, kā arī Vladikaukāza pilsētu un Sunžas kazaku apgabalu. 1936. gada 5. decembrī nodibināja **Čečenu un Ingušu APSR**.

Otrā pasaules kara laikā Vērmahta uzbrukums 1942. gadā tika apturēts pie Ingušijas robežām, tomēr 1944. gada 3. martā Čečenu un Ingušu APSR likvidēja un tās iedzīvotājus izsūtīja. Destaļinizācijas laikā 1957. gada 9. janvārī atkal atjaunoja Čečenijas-Ingušijas APSR.
1991. gada maijā tika pasludināta neatkarīga Čečenijas un Ingušijas Republika, kas 1992. gadā sadalījās divās daļās. 1992. gada oktobrī notika osetīnu-ingušu robežkonflikts. Čečenijas karu laikā Ingušijā ieradās daudz čečenu kara bēgļu.

## Pilsētas

### Karte

## Ārējās saites
Karačaja-Čerkesija

**Karačajas-Čerkesijas Republika** (, , , , ) ir viena no Krievijas Federācijas republikām Ziemeļkaukāzā. Tā robežojas ar Krasnodaras novadu ziemeļrietumos, Stavropoles novadu ziemeļaustrumos, Kabardu-Balkāriju dienvidaustrumos, kā arī Gruziju dienvidrietumos.

## Vēsture
[thumb|left|250px|[Krievijas Impērijas pakļautā Kaukāza teritorija. Tagadējā Karačaja-Čerkesija apzīmēta kā Čerkesija (*TCHERKESSIEN*, 1856)]]
Karačaju un čerkesu priekšteču apdzīvoto teritoriju pakļāva Zelta Orda (1242-1295), pēc tam Gruzija (1295-1505), Persija (1502-1516) un Osmaņu impērija (1516-1557).

Pēc Krievu-turku kara (1828—1829) un Adrianopoles līguma 1829. gadā Čerkesiju inkorporēja Krievijas Impērijas sastāvā. 
Pēc 1860. gada teritoriālās reformas Čerkesijas teritorija ietilpa Kubaņas apgabalā. Krievijas imperators kopš 19. gadsimta otrās puses tika titulāri dēvēts arī par Kabardas zemes pavēlnieku un valdnieku, Čerkesu un Kalnu kņazu un pārējo mantoto valdnieku un īpašnieku ().
Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada maijā šajā teritorijā tika pasludināta Ziemeļkaukāza Kalniešu Savienības Republika, 1918. gada jūlijā Ziemeļkaukāza Padomju republika, 1919. gada septembrī Ziemeļkaukāza Emirāts.

1920. gada 17. novembrī Vladikaukāzā pasludināja Kalniešu ASPR dibināšanu, kuras sastāvā bija septiņi nacionālie apvidi (Balkāru, Čečenu, Kabardiešu, Karačaju, Nazraņas (ingušu) un Vladikaukāzas (osetīnu), kā arī Sunžas kazaku apvidus).
1922. gada 12. janvārī no Kalniešu ASPR izdalīja Karačajiešu-Čerkesu autonomo apgabalu Krievijas PFSR sastāvā. 1926. gada 26. aprīlī to sadalīja Karačajiešu autonomajā apgabalā un Čerkesu nacionālajā apvidū, ko 1928. gada 30. aprīlī pārdēvēja par Čerkesu autonomo apgabalu.

Otrā pasaules kara laikā 1943. gadā, kad visus karačajiešus apvainoja sadarbībā ar Vāciju un deportēja uz Kazahstānu un Uzbekistānu, Karačajiešu autonomais apgabals tika likvidēts, pēc destaļinizācijas 1957. gadā atkal atjaunoja Karačajiešu-Čerkesu autonomo apgabalu.  
1991. gada 3. jūlijā nodibināja Karačajiešu-Čerkesu APSR, ko 1992. gada 9. decembrī pārdēvēja par Karačajas-Čerkesijas Republiku. 
260px|thumb|Republikas etniskā karte

## Pilsētas
### Karte

## Atsauces

## Ārējās saites
Karēlijas Republika

**Karēlijas Republika** (; ; ; ; ) ir viena no Krievijas Federācijas republikām Ziemeļrietumu federālajā apgabalā. Atrodas valsts ziemeļrietumos, robežojas ar Ļeņingradas apgabalu dienvidrietumos un dienvidos, Vologdas apgabalu dienvidos un dienvidaustrumos, Arhangeļskas apgabalu dienvidaustrumos un austrumos, Balto jūru austrumos, Murmanskas apgabalu ziemeļos, kā arī ar Somiju rietumos.

## Vēsture
Karēlijas Repblika aizņem lielāko daļu no vēsturiskās Karēlijas teritorijas. Mūsdienās daļa no Karēlijas atrodas Ļeņingradas apgabalā (Karēlijas šaurums), bet daļa — Somijas teritorijā.

Līdz 13. gadsimtam Karēlija bijusi Novgorodas Republikas ietekmē. No 13. gadsimta to pamazām ieņēma Zviedrija, līdz daļu no tās zaudēja Krievijai 1721. gada Nīštates miera līguma rezultātā, bet 1743. gadā visa Karēlija nokļuva Krievijas Impērijas sastāvā. Pēc Krievijas Impērijas sabrukuma 1917. gadā Karēlijas Republikas austrumu daļa iekļāvās Somijā, bet rietumu daļā 1920. gadā nodibinājās Karēlijas Darba komūna, kas 1923. gadā tika pārveidota par Karēlijas APSR KPFSR sastāvā.

Ziemas kara laikā Padomju Savienības okupētajā Somijas Republikas daļā un līdz tam eksistējušās Karēlijas APSR teritorijā 1940. gadā nodibināja Karēļu-somu PSR. 1956. gada 16. jūlijā PSRS Augstākā Padome, lai destaļinizācijas ietvaros uzlabotu attiecības ar Somiju, nolēma to likvidēt un atkal pārdēvēt par Karēlijas APSR. Pēc PSRS sabrukuma Karēlijas APSR pārdēvēja par Karēlijas Republiku.

## Iedzīvotāji
### Iedzīvotāju skaita izmaiņas

### Etniskais sastāvs (1897—2010)

Kopš 1989. gada karēļu skaits Karēlijā ir samazinājies vairāk nekā 3 reizes, bet kopš 2010. gada — gandrīz 2 reizes. Saskaņā ar 2021. gada tautas skaitīšanas rezultātiem karēļi ir pārkāpuši mazskaitlīgās tautas slieksni (2021. gadā republikā dzīvoja tikai 25 901 karēls jeb 5,5 % no iedzīvotāju skaita).

## Administratīvais iedalījums
Administratīvi Karēlijas Republika iedalās 2 pilsētas rajonos (*городской округ*) un 16 rajonos (*муниципальный район*).

* Petrozavodska
* Kostomukša
* Belomorskas rajons
* Kalevalas nacionālais rajons
* Kemas rajons
* Kondopogas rajons
* Lahdenpohjas rajons
* Louhu rajons
* Medvežjegorskas rajons
* Muezerskas rajons
* Oloņecas nacionālais rajons
* Pieoņegas rajons
* Pitkjarantas rajons
* Prjažas nacionālais rajons
* Pudožas rajons
* Segežas rajons
* Sortavalas rajons
* Suojervi rajons

## Pilsētas
Karēlijas Republikā ir 13 pilsētas

* **[[Petrozavodska]]** — 277 111 iedz.
* Kondopoga — 31 203 iedz.
* **[[Kostomukša]]** — 29 511 iedz.
* Segeža — 27 494 iedz.
* Sortavala — 18 746 iedz.
* Medvežjegorska — 14 520 iedz.
* Kema — 11 775 iedz.
* Pitkjaranta — 10 705 iedz.
* Belomorska — 10 052 iedz.
* Pudoža — 9153 iedz.
* Suojervi — 9076 iedz.
* Oloņeca — 8162 iedz.
* Lahdenpohja — 7493 iedz.

## Ārējās saites

* Karēlijas tūrisma portāls

## Skatīt arī
* Baltijas somi
Komi

**Komi Republika** (, ) ir viena no Krievijas Federācijas republikām Ziemeļrietumu federālajā apgabalā. Tā robežojas ar Arhangeļskas apgabalu ziemeļos (Ņencu autonomais apvidus) un rietumos, Kirovas apgabalu dienvidrietumos, Permas novadu dienvidos, Sverdlovskas apgabalu dienvidaustrumos un Tjumeņas apgabalu (Hantu-mansu autonomais apvidus un Jamalas Ņencu autonomais apvidus) austrumos.

## Iedzīvotāji
* **Iedzīvotāju skaits**: 1 018 000
** *Pilsētās*: 75,7 %
** *Laukos*: 24,3 %
* **Sieviešu uz 1000 vīriešiem**: 1106
* **Vidējais vecums**: 34,5 gadi
** *Pilsētu iedzīvotāju*: 33,7 gadi
** *Lauku iedzīvotāju*: 36,8 gadi
** *Vīriešiem*: 32,3 gadi
** *Sievietēm*: 36,8 gadi
* **Mājsaimniecību skaits**: 381 626 
** *Pilsētu*: 289 854 
** *Lauku*: 91 772 
* **Demogrāfija** (2005. gads)
** *Dzimušie*: 10 975 (dzimstības koeficients 11,1)
** *Mirušie*: 15 074 (mirstības koeficients 15,2)
* **Iedzīvotāju etniskais sastāvs:**

## Vēsture
[thumb|left|200px|[Krievijas caristes guberņas pēc Pētera I administratīvās reformas]] 
Vikingu laikos Ziemeļu Dvinas baseina teritorija no 9. gadsimta tika dēvēta par *Bjarmaland* (), no kā cēlies mūsdienu Permas nosaukums. Vēlāk tā nokļuva Novgorodas valsts pārvaldē.     
14. - 15. gadsimtā tagadējā Komi teritorija tika dēvēta par Mazo Permu (Vičegdas Permu), bet tagadējā Permas novada ziemeļu daļa par Lielo Permu (). 
1383. gadā izveidoja ortodoksās baznīcas Permas bīskapiju. Pēc tam, kad 1478. gadā Maskavas lielkņaziste iekaroja Novgorodu, Permas kņazistes ap 1505. gadu zaudēja savu autonomiju. 
Pēc Pētera I 1708. gada administratīvās reformas Komi teritorija ietilpa Arhangelogorodas guberņā (*Архангелогородская губерния*), no 1780. gada Vologdas vietniecībā, no kuras 1784. gadā atdalīja Arhangeļskas vietniecību. 1796. gadā abas vietniecības pārdēvēja par guberņām.

1921. gada 22. augustā Krievijas PFSR valdība komiešu apdzīvotajā Arhangeļskas un Vologdas guberņu teritorijā izveidoja Komi-Zirjanu autonomo apgabalu (*АО Коми (Зырян)*), ko 1936. gada 5. decembrī pārveidoja par Komi APSR. Tās ziemeļaustrumos izveidoja Vorkutlagu, kas bija viena no lielākajām GULAGa soda nometnēm (1938-1960), kur ieslodzītajiem lika strādāt akmeņogļu raktuvēs un būvēt dzelzceļus. Otrā pasaules kara laikā akmenogļu izvešanai uzbūvēja Uhtas-Vorkutas dzelzceļu, ko pabeidza būvēt karagūstekņi.

## Pilsētas
thumb|250px
**Lielākās pilsētas**

### Karte

## Ārējās saites
Marijela

**Marijelas Republika** (, , ) ir viena no Krievijas Federācijas republikām Volgas federālajā apgabalā. Tā robežojas ar Ņižņijnovgorodas apgabalu rietumos un ziemeļrietumos, Kirovas apgabalu ziemeļos un ziemeļaustrumos, Tatarstānu dienvidaustrumos un dienvidos, Čuvašiju dienvidos. Republikas galvaspilsēta un lielākā apdzīvotā vieta ir Joškarola.

## Vēsture
thumb|left|200px|Mariešu jeb Čeremisu ļaužu (''Czeremissa populi'') zemes 1549. gada kartē 
Pēc 1236. gada mariešu jeb čeremisu teritorija atradās Zelta Ordas, pēc 1438. gada — Kazaņas hanistes, bet pēc 1552. gada — Krievijas caristes pakļautībā.

Krievijas valdība kopš 18. gadsimta vidus veicināja mariešu pievēršanu pareizticībai un nometināja krievus un citu tautību ieceļotājus. 1920. gada 4. novembrī Krievijas PFSR sastāvā no Kazaņas guberņas mariešu apdzīvotajiem apriņķiem izveidoja Mariešu autonomo apvidu, ko 1936. gada 5. decembrī pārveidoja par Mariešu APSR.

## Iedzīvotāji
Saskaņā ar 2020. gada tautas skaitīšanas rezultātiem valstī dzīvoja šādu tautību iedzīvotāji:

## Pilsētas
### Karte

## Ārējās saites
Kabarda-Balkārija

**Kabardas-Balkārijas Republika** (, , ) ir viena no Krievijas Federācijas republikām Ziemeļkaukāzā. Tā robežojas ar Karačaju-Čerkesiju ziemeļrietumos, Stavropoles novadu ziemeļaustrumos, Ziemeļosetiju dienvidaustrumos, kā arī ar Gruziju dienvidrietumos.

## Vēsture
[thumb|left|250px|[Krievijas Impērijas pakļautā Kaukāza teritorija. Tagadējā Kabarda-Balkārija apzīmēta kā Lielā Kabarda (*GROSSE KABARDA*, 1856)]]
Kabardiešu un balkāru priekšteču apdzīvoto teritoriju pakļāva Zelta Orda (1242—1295), pēc tam Gruzija (1295—1505), Persija (1502—1516) un Osmaņu impērija (1516—1557). Kabardieši 1557. gadā sabiedrojās ar Krievijas caru Ivanu IV, bet balkāri cīnījās pret krieviem.
1708. gadā kabardieši sagrāva Krimas hanistes karaspēku.
Pēc Krievu—turku kara (1768—1774) Kabardu, bet Balkāriju tikai 1827. gadā inkorporēja Krievijas Impērijas sastāvā.
Pēc 1860. gada teritoriālās reformas Ziemeļkaukāza teritorija ietilpa Terekas apgabalā. Krievijas imperators kopš 19. gadsimta otrās puses tika titulāri dēvēts arī par Kabardas zemes pavēlnieku un valdnieku, Čerkesu un Kalnu kņazu un pārējo mantoto valdnieku un īpašnieku ().
Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada maijā šajā teritorijā tika pasludināta Ziemeļkaukāza Kalniešu Savienības Republika, 1918. gada jūlijā Ziemeļkaukāza Padomju republika, 1919. gada septembrī Ziemeļkaukāza Emirāts.

1920. gada 17. novembrī Vladikaukāzā pasludināja Kalniešu ASPR dibināšanu, kuras sastāvā bija septiņi nacionālie apvidi (Balkāru, Čečenu, Kabardiešu, Karačaju, Nazraņas (ingušu) un Vladikaukāzas (osetīnu), kā arī Sunžas kazaku apvidus).

1921. gada 1. septembrī no Kalniešu ASPR izdalīja Kabardiešu autonomo apvidu, ko 1922. gada 16. janvārī pārdēvēja par Kabardiešu-Balkāru autonomo apgabalu Krievijas PFSR sastāvā. 1936. gada 5. decembrī nodibināja **Kabardiešu-Balkāru APSR**. Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā, kad visus balkārus apvainoja sadarbībā ar Vāciju un deportēja uz Kazahstānu un Sibīriju, to pārdēvēja par **Kabardiešu APSR**, pēc destaļinizācijas 1957. gadā atkal par Kabardiešu-Balkāru APSR.
1992. gadā nodibināja Kabardas-Balkārijas Republiku.

## Pilsētas

### Karte

## Ārējās saites
Kalmikija

**Kalmikijas Republika** (, ) ir viena no Krievijas Federācijas republikām Dienvidu federālajā apgabalā. Tā robežojas ar Krasnodaras novadu un Rostovas apgabalu rietumos, Volgogradas apgabalu ziemeļos, Astrahaņas apgabalu austrumos, Kaspijas jūru dienvidaustrumos, Dagestānu un Stavropoles novadu dienvidos.

## Vēsture
[thumb|left|200px|Kalmiku hanistes teritorija [Volgas lejtecē un citas mongoļu valstis 17. gadsimtā.]]
Kalmiku senči bija oirati, kas ap 1630. gadu no Irtišas baseina Sibīrijā pārcēlās uz Volgas lejteci, kur viņi uzvarēja Nogaju Ordas karaspēku. Ap 1655. gadu kalmiku hani kļuva par Krievijas caru vasaļiem, lielāko militāro varenību kalmiki sasniedza hana Ajuka (1669–1724) vadībā. Pēc viņa nāves kalmiku autonomija samazinājās, hans Ubaši (1724~1775) nolēma kopā ar 200 000 kalmiku atgriezties Vidusāzijā.

Pēc Oktobra revolūcijas 1920. gada 4. novembrī nodibināja Kalmiku Autonomo apgabalu, ko 1935. gada 22. oktobri pārdēvēja par **Kalmikijas APSR**. Otrā pasaules kara laikā 1942. gada 12. augustā Vērmahts iekaroja Kalmikijas galvaspilsētu Elistu. 1943. gada 27. decembrī kalmikus apvainoja sadarbībā ar vāciešiem un izsūtīja uz Vidusāziju un Sibīriju, bet Kalmikijas APSR likvidēja.   
Destaļinizācijas laikā kalmikiem atļāva atgriezties dzimtenē un 1957. gada 9. janvārī atjaunoja Kalmiku Autonomo apgabalu, bet 1958. gada 29. jūlijā Kalmikijas APSR.

1992. gada 21. aprīlī nodibināja Kalmikijas Republiku.

## Iedzīvotāji
2023. gadā Kalmikijas iedzīvotāju skaits ir 264 210.

Tautības:

* kalmiki 159 138 (59,6%)
* krievi 65 490 (24,5%) 
* dargi 7 205 (2,7%)
* citi (kazahi, turki, čečeni utt.) 32 377 (13,2%)

Krievu skaits republikā strauji samazinās.

## Pilsētas
### Karte

## Atsauces

## Ārējās saites