Burhards fon Hornhūzens

thumb|250px|Livonijas mestra zīmogs ar uzrakstu "(Sigillum) (Com)MENDATORIS DOM(us) (the)VTO(nic)I IN LIVONIA" - "Teitoņu ordeņa komandiera Livonijā zīmogs" 

**Burhards fon Hornhūzens** jeb **Burhards no Hornhauzenas** (, ), pirmais Kēnigsbergas komturs, vēlāk Teitoņu ordeņa Livonijas landmestrs no 1256. līdz 1260. gada 13. jūlijam, kad krita Durbes kaujā.

## Dzīvesgājums
thumb|right|Ordeņa iekarojumi Baltijas piekrastē, 1260
Cēlies no Hornhauzenes Saksijā, kas atrodas 16 km uz ziemeļaustrumiem no Halberštates, mūsdienu Saksijas-Anhaltes teritorijā.

1252. gadā bruņinieks Burhards pirmo reizi pieminēts Teitoņu ordeņa iekarojumiem pakļautajā Prūsijā. 1254. gadā viņš kļūst par Sembas zemes komturu. No 1255. līdz 1256. gadam kalpo par jaundibinātās Kēnigsbergas pils pirmo komturu. No 1255. gada 18. janvāra līdz 1257. gadam ir Prūsijas vicemestrs. 1254.-54. gada ziemā piedalās Bohēmijas karaļa Otokāra II t.s. Ziemas karagājienā pret prūšiem. Pakļauto prūšu zemēs Burhards dibina Allenburgas, Lielvonsdorfas un Georgenburgas cietokšņus, kā arī pavēl atjaunot Velauas cietoksni.

Kā Prūsijas vicemestrs, 1254. gadā Burhards noslēdz vienošanos ar Krievzemes karali Danilo un Mazovijas kņazu Zemovītu I ar kuru apmaiņā pret savstarpējo neitralitāti Danilo un Zemovīts I saņem 1/3 daļu no vēl nepakļauto jātvingu zemēm.

Savas kareivīgās apņēmības dēļ Burhards tiek ievēlēts par Livonijas landmestru iepriekšējā landmestra Anno fon Zangerhauzena vietā, kurš savukārt ir ievēlēts par jauno Teitoņu ordeņa virsmestru.

Pēc ierašanās Rīgā Burhards turpina draudzīgus sakarus ar sabiedrotajiem un nosūtīja dāvanas Lietuvas karalim Mindaugam, no kura pretī saņēma apsveikuma vēstuli ar dāvanām.

Lai arī miers ar Lietuvu bija nodrošināts, Ordenis aktīvi karo ar leišiem tuvajiem prūšiem, žemaišiem un kuršiem. 1257. gadā, pēc tam kad žemaiši uzceļ nometni, un sāk uzbrukumu Mēmeles komturejas centram - Mēmeles cietoksnim, mestrs Burhards kopā ar 40 ordeņbrāļiem un 500 kuršu karavīriem gar Baltijas jūru devās karagājienā uz Kursas dienvidiem. Kaujā pie Mēmeles mestrs tika ievainots un Ordenis zaudēja 12 brāļus. Daudz ievainoto un kritušo bija arī kuršiem. Neraugoties uz panākumiem, žemaiši izlemj sūtīt sūtņus uz miera sarunām Rīgā, kā rezultātā tika noslēgts miers uz diviem gadiem (1257-1258).

1258. gada beigās Ordeņa pakļautie žemaiši saceļas un atbrīvojas no iekarotāju virsvaras.1259. gadā žemaiši pārtrauca miera līgumu. Žemaiši siro pa Kuršu kāpām, iebrūk Kursā. Ordeņabrāļi kopā ar kuršu kareivjiem no Goldingenes un Mēmeles cietokšņiem devās pret žemaišiem. Skodas kaujā Ordenis zaudēja 33 brāļus, ieskaitot Mēmeles komturu Bernhardu. 1259. gada beigās žemaiši atkal iebrūk Kursā, bet redzot pie Vārtājas pilskalna izvietotos Ordeņa spēkus, nolemj atkāpties.

1259. gadā ar Ordeņa fogtu izraidīšanu sākās zemgaļu sacelšanās, ko lielā mērā izraisīja žemaišu uzvara Skodas kaujā. 1259. - 60. gada ziemā landmestrs Burhards neveiksmīgi cenšas aplenkt un ieņemt Tērvetes pili.

1259. gada pavasarī mestrs Burhards Karšuvā lika uzcelt Georgenburgas cietoksni. Žemaiši to bloķē, blakus uzceļot savu cietoksni un 1260. gadā šeit notiek Ordeņa un žemaišu kauja. 1260. gadā, Ordeņa un Igaunijas hercogistes karaspēks dodas pret žemaišiem, lai panāktu Ģeorgenburgas aplenkuma beigas. Karagājiena laikā notiek Durbes kaujā, kurā landmestrs Burhards tiek nogalināts. Pēc Durbes kaujas sākas plaša kuršu sacelšanās.

## Vēstures hroniku liecības
[thumb|250px|Mestra Burharda ģerbonis (augšā vidējais) Romas pāvestam dāvātajā albumā "[Terra Mariana".]]
Atskaņu hronikā Burhards raksturots kā "pret draugiem miermīlīgs, pret ienaidniekiem bezbailīgs". Jaunais mestrs no Prūsijas ieradās Līvzemē pa zemes ceļu, kur to pie Daugavas ietekas jūrā sagaidīja "[ordeņa] brāļi, kalpi, krustneši un vēl daudzi namnieki, [kas] bij no Rīgas sanākuši, jo bij mestru gaidījuši. Nu atklātībā izpaudās, ka tie par mestru priecājās. Tie nu viņu saņēma, kā viņš godam pelnīja. Tie teica: “Mestr, godcieņā šai norā mums jūs jācienā: vīnu mēs un medalu nesam jums kā dāvanu.” To tad nu mestrs apsvēra un viņiem šādi sacīja: “Par to lai dievs jūs atalgo ar dzīvošanu mūžīgo, ka mani uzņēmāt tā jūs: to izpelnīties man vēl būs.” Nu dzēra tie un līksmojās. Tad atpakaļ tie atgriezās tai jaukā Rīgas pilsētā".

## Atsauces