open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
281. Abrenes policijas bataljons

**281. Abrenes policijas bataljons** () bija militāra latviešu vienība Trešā reiha pakļautībā Otrajā pasaules karā. Tika saformēts speciāli operācijas Ziemas burvība () (pazīstama arī kā Osvejas akcija) īstenošanai Osvejas apkaimē.

## Izveidošana
[thumb|left|200px|281. bataljona komandieris pulkvežleitnants [Voldemārs Veiss uzrauga degošu sādžu operācijas "Winterzauber" laikā 1943. gada februārī.]]
281. Abrenes policijas bataljonu 1943. gada 23. janvārī Rīgā pēc vācu policijas komandiera Ostlandē Frīdriha Jekelna pavēles saformēja pulkvežleitnants Voldemārs Veiss no Rīgas un Vidzemes policijas darbiniekiem, pēc Jekelna pavēles katram Latvijas apriņķim bija jādod noteikts skaits vīru. Izveidošanas specifiskais mērķis bija operācijas *Winterzauber* īstenošana, izveidojot bataljonā bija 48 virsnieki, 224 instruktori un 362 kareivji (formējot tika ņemtas vērā tikai Latvijas Bruņoto spēku dienestā iegūtās pakāpes, nevis policijas dienesta pakāpes). 10. februārī bataljons devās no Bolderājas uz Daugavpili, tālāk uz Piedruju.

## Dienesta gaitas
Operācija *Winterzauber* izvērtās par vienu no vērienīgākajām partizānu apkarošanas operācijām Ostlandes reģionā, kaujas darbībā ap Osvejas ezeru piedalījās vēl 6 latviešu policijas bataljoni, kā arī vairākas vācu, lietuviešu un ukraiņu vienības SS ģenerāļa Jekelna vadībā. Operācijā iesaistītās vienības sadalīja divās grupās — Knehta un Šrēdera, 281. bataljonu iekļaujot Šrēdera grupā. Operācija ilga līdz 31. martam, tajā tika iznīcināti 3904 partizāni vai par to atbalstīšanu aizdomās turētie, 281. bataljons šajā operācijā zaudēja vairākus kritušos. Pēc tās noslēgšanās bataljons atgriezās Rīgā, kur 9. aprīlī tika izformēts.

## Atsauces
Bjanka (pavadonis)

**Bjanka**, arī **Urāns VIII**, ir Urāna pavadonis. Tas ir trešais pavadonis pēc kārtas, skaitot no Urāna.
## Atklāšana un nosaukums
Pavadonis tika atklāts 1986. gada 23. janvārī, *Voyager* programmas zinātniekiem izpētot starpplanētu zondes „Voyager 2” attēlus. Tam tika piešķirts pagaidu apzīmējums **S/1986 U9**.
Starptautiskā Astronomijas savienība pavadonim vēlāk piešķīra nosaukumu Bjanka. Bjanka ir tēls Viljama Šekspīra komēdijā „Spītnieces savaldīšana”. 
## Orbīta un fizikālie parametri
Bjanka ir neliels pavadonis. Tā diametrs ir apmēram 54 ± 4 km. Tas ir piederīgs Porcijas grupai, kurā vēl atrodas Kresīda, Dezdemona, Džuljeta, Porcija, Rozalinda, Kupidons, Belinda un Perita. Visiem šiem pavadoņiem ir līdzīgas orbītas un fotometriskās īpašības. Bjanka ir mazizpētīts pavadonis. „Voyager 2” attēlos tas izskatās kā garens objekts, kura ass vērsta uz Urānu. Pavadoņa virsma izskatās pelēka.

## Atsauces
Mirons Vovsi

**Mirons (Meirs) Vovsi** (; dzimis , miris ) bija Krāslavā dzimis ebreju izcelsmes padomju ārsts terapeits.

Beidzis Maskavas universitātes medicīnas fakultāti. No 1936. gada - profesors. No 1941. līdz 1950. gadam bija Sarkanās armijas galvenais terapeits. Solomona Mihoelsa brālēns. Būdams Kremļa amatpersonu ārsts, 1948. gadā Vovsi bija galvenais apsūdzētais t.s. ārstu lietā. Arestēts, tomēr pēc Staļina nāves atbrīvots.

Vovsi ir profesora Kuzmina prototips Bulgakova romānā "Meistars un Margarita".

## Ārējās saites
* Par M.Vovsi Ebreju elektroniskajā enciklopēdijā
Fanija Mendelszone

**Fanija Mendelszone** (, vēlāk **Fanija Cecīlija Mendelszone-Bartoldi** (), pēc laulībām **Fanija Henzele** (); dzimusi , mirusi ) bija ebreju izcelsmes vācu pianiste un komponiste. Komponista Fēliksa Mendelszona māsa, filozofa Mozesa Mendelszona mazmeita un matemātiķa Kurta Henzela vecāmāte.

Dzimusi Hamburgā pārticīgā banķiera ģimenē. Pēc tam, kad 1811. gadā Napoleons ieņēma Hamburgu, ģimene pārcēlās uz Berlīni. Jau bērnībā Fanija parādīja izcilas muzikālas dotības, tomēr, kaut arī brālis Fēlikss visādi atbalstīja māsu, tā laika sabiedrībā sievietei mūziķes karjera bija grūti realizējama. 1829. gadā apprecējās ar mākslinieku Vilhelmu Henzelu.

1847. gadā mira ar insultu. Pēc Fanijas nāves Fēlikss Mendelszons iegrima depresijā, no kuras īsti neatguvies, pats mira mazāk kā pēc pugada, pagūdams radīt kompozīciju māsas piemiņai (6. stīgu kvartetu).

## Atsauces

## Ārējās saites

* Fanijas Mendelszones profils ''AllMusic'' 
* Fanijas Mendelszones notis ''IMSLP''
Pēteris Vilkaste

**Pēteris Vilkaste** (dzimis  Latvijā) ir latviešu aktieris un kultūras darbinieks, Latvijas Profesionālo aktieru apvienības un Rīgas Latviešu biedrības biedrs.

Pēc skolas beigšanas 1975.gadā Pēteris Vilkaste dodas uz Rīgu ar sapni kļūt par aktieri, tiek uzņemts Tautas kinoaktieru studijā, kā arī pabeidz Rīgas 3. Tehnisko skolu. Vienu nepilnu gadu nostrādājis kinoteātrī „Jūrmala”, paralēli darbojoties kinoaktieru studijā, jau 1977. gadā kā perspektīvs tās audzēknis konkursa kārtībā tiek pieņemts darbā par aktieri Valsts Leļļu teātrī. 

1985.gadā vņš saņēma Pirmo prēmiju par aktiera labāko debiju Latvijas Radio teātrī (Alēna Furnjē romāna "Lielais Molns" fragmentu lasījums, ieraksta režisore Dace Strelēvica,1985.g.)

Kopš 2008.gada P.Vilkaste nodarbojas ar pedagoģisko praksi, ir docētājs Starptautiskajā praktiskās psiholoģijas augstskolā, mācot studentiem retoriku un publisko runu, arī biznesa ētiku. 2010. gadā viņš kļūst par privātas jauniešu teātra studijas pedagogu un vadītāju.

## Lomas teātrī (izlase)

## Filmogrāfija

## Ārējās saites
* Latvijas radošo savienību padome
Johanness Cukertorts

**Johanness Hermanis Cukertorts** (; , Ļubļina — , Londona) bija ebreju tautības Vācijas un Lielbritānijas šahists, kas 1886. gadā piedalījās pirmajā mačā par Pasaules šaha čempiona nosaukumu.

## Dzīvesgājums
Dzimis kā Jans Hermans Cukertorts (*Cukiertort*) Ļubļinā ebreju izcelsmes protestantu misionāra ģimenē. Tā kā viņa tēvs sludināja protestantismu Polijas ebrejiem, 1855. gadā Krievijas impērijas varas iestādes viņa ģimeni izraidīja  uz Prūsijas pilsētu Breslavu (tagad Vroclava Polijā). Cukertorts beidza Breslavas ģimnāziju un studēja medicīnu Breslavas universitātē. Pēc ārsta tiesību iegūšanas 1866. gadā viņš kļuva par Prūsijas armijas ārstu un 1870—1871. gadā piedalījies Francijas—Prūsijas karā.

## Šahista karjera
Cukertorts iemācījies spēlēt šahu Breslavā, kad viņam bija 19 gadi. Tolaik pilsētā dzīvojis viens no spēcīgākajiem vācu šahistiem — Ādolfs Andersens, ar kuru Cukertorts nospēlējis vairākus mačus (1866, 1868, 1871) ar dažādām sekmēm. No 1867. līdz 1871. gadam kopā ar Andresenu bijis viens no šaha žurnāla *Neue Berliner Schachzeitung* redaktoriem. Pēc izcīnītās 3. vietas Londonas 1872. gada šaha turnīrā Cukertorts pārcēlās tur uz dzīvi. Šeit viņš ne tikai nodibināja jaunu šaha žurnālu *Chess monthly*, bet arī veiksmīgi turpināja savu šahista karjeru. 1876. gadā Cukertorts uzstādīja rekordu simultānspēles seansā, spēlējot neskatoties uz galdiņa ar 16 pretiniekiem. 1877. gadā Cukertorts dalīja 2. vietu Leipcigas turnīrā, 1878. gadā bija pirmais Parīzes turnīrā, 1881. gadā ieņēma 4. vietu Berlīnes turnīrā, bet 1882. gadā dalīja 5. vietu Vīnes turnīrā. Lielākais viņa panākums bija uzvara Londonas 1883. gada šaha turnīrā, kur viņš apsteidza tādus spēcīgus šahistus kā Vilhelms Steinics, Mihails Čigorins, Džozefs Blekbērns.

## Pasaules čempiona nosaukuma pretendents
Pēc Londonas turnīra Steinics izsauca Cukertortu uz maču. Sarunas ieilga divus gadus, tomēr 1886. gadā ASV pilsētās Ņujorkā, Sentluisā un Ņūorleānā notika mačs, kuram bija lemts kļūt par pirmo oficiālo maču par Pasaules šaha čempiona nosaukumu. Cukertorts labi uzsāka maču un bija vadībā ar 4:1, taču vēlāk Steinica pozicionālai spēles izpratnei bija izškiroša nozīme, un viņš uzvarēja ar 12½:7½ (+10-5=5).

## Pāragrā nāve
Cukertorts nekad nebija izcēlies ar labu veselību, taču pēc zaudējuma Steinicam tā strauji pasliktinājās. Viņam tika atklāts gan reimatisms, gan išēmiskā sirds slimība, gan nieru problēmas un ateroskleroze. Arī viņa rezultāti turnīros pasliktinājās un vairs neatgriezās iepriekšējā līmenī. Cukertorts nomira pēc šaha partijas turnīrā Londonas Simpson's Divan restorānā.

## Atsauces

## Ārējās saites

* J. Cukertorta šaha kompozīcijas mājas lapā ''PDB''
278. Dobeles policijas bataljons

**278. Dobeles policijas bataljons** () bija militāra latviešu vienība Trešā reiha pakļautībā Otrajā pasaules karā. Kaujas gaitas beidza 1943. gada 11. augustā ar iekļaušanu 1. Rīgas latviešu brīvprātīgo policijas pulkā kā II bataljons.

## Izveidošana
278. Dobeles bataljonu izveidoja pulkvežleitnants Alfrēds Jānis Gredzens 1942. gada 7. decembrī Bolderājā un jau 19. decembrī bataljons izbrauca uz Ludzu 19 virsnieku, 94 instruktoru un 313 kareivju sastāvā, bruņots tikai ar šautenēm.

## Dienesta gaitas
Pēc ierašanās Ludzas apriņķī bataljonu norīkoja robežapsardzībā, izvietojot tā vīrus bijušajos Latvijas Republikas robežsardzes posteņos. Šeit bataljons regulāri izcīnīja sadursmes ar sarkanajiem partizāniem. 8. februārī bataljonu atsauca no robežapsardzes pienākumiem un nosūtīja uz Melkeriem ar mērķi to iesaistīt operācijas "Winterzauber" izpildē, no kurienes 15. februārī tas devās Latvijas—Krievijas robežas virzienā, to pārejot 16. februāra rītā.

Operācijas ietvaros Osvejas ezera apkaimē bataljons bija iekļauts policijas pulkveža Knehta grupā, pirmais uzdevums bija uzbrukums Kaļuti un Rakšinas sādžām 16. februāra dienā, padzenot to ieņēmušos partizānus, tostarp ieņemot Limovkas sādžu. Tā kā tuvumā neatradās Sicherheitsdienst (SD) vienības, kuru pienākums bija veikt šādus uzdevumus, 278. bataljons 16. februārī nodedzināja Limovkas sādžu un ap 100 tajā atrodošos iedzīvotājus, kas tika uzskatīti par partizānu atbalstītājiem. 19. februārī bataljons pārējos sādžu iedzīvotājus nodeva SD vienību rīcībā.

Šajā sādžu apvidū bataljons pavadīja laiku līdz 21. februārim, kad tika saņemta pavēle uzbrukt Medvedovas un Kolbovčinas sādžām, tās ar smago ložmetēju un aviācijas atbalstu tika ieņemtas 22. februāra rītā. Zināms, ka Kolbovčinas sādžu nodedzināja paši 278. bataljona vīri, pirms SD vienību ierašanās. Operācijas laikā bataljons bieži saskārās ar partizānu izliktiem slazdiem, vislielākos dzīvā spēka zaudējumus radīja tieši mīnas. No 28. februāra, saskaroties ar biežiem ienaidnieka uzbrukumiem, bataljons līdz 7. martam atjaunoja tiltu pār kādu apvidus upi. 8. martā bataljons uzsāka virzību uz Osvejas ezeru un tālāk uz Ļisnu, to sasniedzot 9. martā un tur paliekot atpūtā līdz 11. martam. 15. martā, turpinot virzību, bataljons uzgāja 271. Aizputes bataljona transporta kolonnas atliekas, tostarp 7 kritušos. 24. martā bataljons sasniedza Barlova sādžu un 25. martā Purģeļu sādžu, kur tas palika līdz 28. martam, kad atsāka virzību atpakaļ uz Zilupi, kur tas tika norīkots robežapsardzības uzdevumos. Kopumā "Winterzauber" ietvaros bataljons zaudēja 9 kritušos, 7 kareivjus un 2 instruktorus, kā arī vienu smagi ievainotu virsnieku.

1943. gada 3. maijā ceļā starp Ostroviešiem un Vecslabadu uzbrukumā no slēpņa partizāniem izdevās nogalināt bataljona komandieri pulkvežleitnantu Gredzenu, komandēšanu uzņēmās 4. rotas komandieris kapteinis Vērsāns. Bataljons turpināja pildīt robežsardzes pienākumus, 15. jūlijā tam pievienoja 271. Aizputes bataljonu, līdz 1943. gada 11. augustā to iekļāva 1. Rīgas latviešu brīvprātīgo policijas pulkā kā II bataljonu.

## Atsauces
Leļļinieks no Lodzas

**"Leļļinieks no Lodzas"** () ir dramaturga Žila Segala luga (1980. gads), kuras pirmizrāde notika 1984. gada 10. janvārī *Aubervilliers* Kopienas teātrī. Lugas pirmizrāde Latvijā notika 2013. gada 13. oktobrī Jūrmalas teātrī. No franču valodas to tulkojusi Rūta Liepiņa.

## Tēli
Lugas "Leļļinieks no Lodzas" tēli:
* Samuēls Finkelbaums
* Komendante
* Popovs
* Spensers
* Veisfelds
* Ārsts
* Veismans
* Švarckopfs

## Sižets
Luga ir traģikomisks stāsts par ebreju tautības leļļu aktieri Samuēlu Finkelbaumu, kurš piedzīvojis 2. pasaules kara šausmas un holokaustu — neskaitāmu savu tautas brāļu un māsu, arī sievas bojāeju, neticamā kārtā izdzīvojis, vēl piecus gadus pēc kara beigām mitinās ieslēdzies kādā pieticīgā Berlīnes īres nama bēniņu istabā, pilnībā noslēdzies no ārpasaules.

Dzīvodams savu iedomu pasaulē starp pašdarinātiem leļļu teātra personāžiem, viņš inscenē kopdzīvi ar viņa acu priekšā bojā gājušo, gaidībās esošo sievu Raheli, izspēlējot gan koncentrācijas nometnē pārdzīvoto, gan nākotnes rožainās ainas — izfantazēto pirmizrādi, kam viņi abi gatavojas un kam jāatnes viņam pasaules slavu. Tikai durvis uz ārpasauli viņš nevar atvērt un nevar noticēt ne īres mājas komandantei, kura piegādā viņam pa durvju spraugu ēdienu, ne viņas pašaizliedzīgi uzaicinātajiem lieciniekiem, ka karš tiešām beidzies.
279. Cēsu policijas bataljons

**279. Cēsu policijas bataljons** () bija militāra latviešu brīvprātīgo vienība Trešā reiha pakļautībā Otrajā pasaules karā. 279. Cēsu bataljonu 1943. gada 4. janvārī Bolderājā saformēja kapteinis Oskars Tiltiņš, taču jau 25. janvārī tas tika izformēts, sadalot tā personālsastāvu pa 275., 276., 278. un 271. Aizputes policijas bataljonu. Nevienā operācijā 279. Cēsu bataljons nepiedalījās.

## Piezīmes
Nejaukt ar 271. Aizputes policijas bataljonu, kas uz laiku arī bija numerēts kā 279. un vāciski pazīstams kā 279. Schutzmannschaft Bataillon.

## Atsauces
Ivans Krilovs

**Ivans Krilovs** (, dzimis , miris ) bija krievu ierēdnis, bibliotekārs un rakstnieks, izcilākais fabulists krievu literatūrā. 

No 1801. līdz 1803. gadam bija Rīgas ģenerālgubernatora Sergeja Goļicina kancelejas vadītājs, tieši pēc Rīgā pavadītā laika veica Lafontēna fabulu tulkojumus un Ēzopa un Lafontēna fabulu iespaidā vēlāk sacerēja vairāk kā 200 fabulu, no kurām daudzas folklorizējušās un kļuvušas par krievu sakāmvārdu avotu. 

## Dzīvesgājums
Dzimis 1769. gada 13. februārī Maskavā virsnieka Andreja Krilova ģimenē. Pēc tēva nāves kā pusaudzis 1780. gadā sāka strādāt kancelejā un daudz laika veltīja pašizglītībai, apguva franču un itāļu valodas. 1782. gadā kopā ar māti pārcēlās uz dzīvi Pēterburgā.  1784. gadā Krilovs sacerēja operas libretu *Кофейница*, kuru viņam tipogrāfijā izdevās iemainīt pret Rasina, Moljēra un Bualo darbu izdevumiem. To iespaidā viņš sacerēja virkni lugu. Šajā laikā Ivans Krilovs uzsāka strādāt Katrīnas II Ķeizariskajā kancelejā un 1789. gadā sāka izdot satīrisku žurnālu "Garu pasts" (*Почта духов*), kas abonentu trūkuma dēļ iznāca tikai divās burtnīcās. 1790. gadā viņš atvaļinājās no darba kancelejā un iegādājās savu tipogrāfiju, kur no 1792. gada iespieda žurnālu "Skatītājs" (*Зритель*), ko 1793. gadā pārdēvēja par "Sanktpēterburgas Merkuru" (*Санкт-Петербургский Меркурий*). 1793. gadā Krilovs devās prom no Pēterburgas un 1797. gadā Maskavā iepazinās ar kņazu Sergeju Goļicinu un pārcēlās uz dzīvi viņa muižā Zubrilovkā, kur turpināja rakstīt lugas.  

Kad 1801. gadā kņazu Goļicinu iecēla par Rīgas ģenerālgubernatoru, Ivans Krilovs pārcēlās uz dzīvi Rīgā, kur bija ģenerālgubernatora kancelejas vadītājs. Vēlāk Rīgas rātes loceklis Bulmerinks rakstīja savos memuāros: «Kņazs pats, bet biežāk viņa kanceleja, iejaucās rātes lietās un neskopojoties, izteica dusmu pilnus vārdus». Šajā laikā viņš uzrakstīja lugu "Pīrāgs" (*Пирог*), kuras pirmizrāde notika Rīgas pilī.

Pēc Goļicina atvaļināšanas no Rīgas ģenerālgubernatora amata 1803. gadā Ivans Krilovs atstāja valsts dienestu un vairākus gadus pelnīja uzturu kā kāršu spēlmanis. 1805. gadā viņš iepazīstināja draugus ar Lafontēna fabulu atdzejojumiem. 1806. gadā Ivans Krilovs publicēja trīs savas fabulas, bet 1807. gadā satīriskās lugas. 1809. gadā viņš izdeva fabulu grāmatu un 1810. gadā fabulu rakstniekam tika piešķirta pensija 1500 rubļu gadā un viņš uzsāka darbu Imperatora publiskajā bibliotēkā. 1811. gada 16. decembrī Ivanu Krilovu ievēlēja par Pēterburgas Zinātņu akadēmijas locekli, bet 1823. gadā viņš saņēma no Akadēmijas zelta medaļu par nopelniem literatūrā.  

Miris Pēterburgā 1844. gada 21. novembrī.

## Ārējās saites

## Atsauces
Valentīna Freimane

**Valentīna Freimane** (dzimusi  Rīgā, mirusi ) bija Latvijas ebreju izcelsmes teātra un kino zinātniece, mākslas zinātņu doktore, Triju zvaigžņu ordeņa virsniece.

## Biogrāfija
Dzimusi  Rīgā jurista Leopolda Lēvenšteina ģimenē. Bērnībā dzīvoja Rīgā, Parīzē un Berlīnē, kur viņas tēvs bija jurists vācu kinokompānijā UFA. Pēc Hitlera nākšanas pie varas viņas ģimene 1935. gadā atgriezās Rīgā.
1941. gada jūnijā apprecējās ar medicīnas studentu Dītrihu Feinmani. Viņas ebreju ģimene tika iznīcināta Vācu okupācijas laikā. Valentīna slēpās pie vīra, bet pēc viņa apcietināšanas vairākos citos Rīgas dzīvokļos, arī pie vācbaltiešu žurnālista Paula Šīmaņa. Vīrs apcietinājumā mira.

Pēc Otrā pasaules kara 1949. gadā absolvēja Latvijas Valsts Universitātes Vēstures fakultāti. 1962.—1965. gadā studēja neklātienes aspirantūrā Valsts Teātra mākslas institūtā Maskavā.
Strādāja izglītības iestādēs Liepājā un Liepājas laikraksta *Komunists* redakcijā (1950—1963), vēlāk Radio un televīzijas komitejas Dramatisko radio raidījumu redakcijā Rīgā (1963—1968).
No 1968. gada līdz 1980. gadam strādāja par Latvijas Zinātņu akadēmijas Valodas un literatūras institūta vecāko zinātnisko līdzstrādnieci. Vienlaikus, līdz 1989. gadam bija teātra vēstures pasniedzēja Latvijas Valsts konservatorijas Teātra fakultātē. Nodibināja un vadīja Latvijas Teātra biedrības un Kinematogrāfistu savienības kinolektoriju. Piedalījās kinoforuma "Arsenāls" dibināšanā un darbībā. Pēc 1990. gada lasīja lekcijas aktiermākslas vēsturē Berlīnes Brīvās universitātes Teātra zinātnes institūtā un kursos "Aktieris uz skatuves un kameras priekšā".

## Atmiņu grāmata
2010. gadā izdota V. Freimanes atmiņu grāmata "Ardievu, Atlantīda!" par bērnības gadiem turīgā Rīgas ebreju ģimenē un holokausta posmu Otrā pasaules kara laikā. Grāmata ieguva popularitāti un lielu lasītāju atzinību, tā tulkota un izdota arī krievu valodā, 2015. gadā izdots tulkojums vācu valodā. Grāmata ieguvusi Literatūras gada balvas speciālo balvu.

2014. gadā Latvijas nacionālajā operā pēc "Ardievu, Atlantīda!" motīviem iestudēja operu "Valentīna", ko 2015. gada maijā Latvijas prezidentūras Eiropas Savienības Padomē kultūras programmā izrādīja Berlīnē.

2024. gadā izdots grāmatas "Ardievu, Atlantīda!" turpinājums "Antigones likums". Grāmatā apkopotas Freimanes atmiņas sākot ar pēckara laiku Rīgā 1944. gadā. Grāmatā stāstīts par Latvijas PSR periodu, par Atmodas laiku, par 1990. gadu pārmaiņām, kā arī par mūža nogali Rīgā un Berlīnē. Grāmatas tekstu no Freimanes interviju fragmentiem sastādījusi Jolanta Trelle.

## Atsauces
Signi

**Signi** () vai **Stacija H** (*Station H*) ir Apvienotās Karalistes vasaras polārstacija Dienvidorkneju salās Antarktīdā. Izvietojusies arhipelāga dienvidos Signijas salas austrumu piekrastē Faktorijas līča krastā.

Stacija izveidota 1947. gada 18. martā un tas bija Lielbritānijas trešais mēģinājums izveidot pastāvīgu bāzi Dienvidorkneju salās. 1944. gada 19. februārī Koroneišenas salas rietumu galā operācijas *[[Tabarin]]* ietvaros pingvīnu kolonijas teritorijā tika uzbūvēta Sandefjordbejas stacija, bet tā nekad netika apdzīvota. No 1946. gada 21. janvāra līdz 1947. gada 17. martam Lorija salas ziemeļos darbojās Keipgedesas stacija. Signi stacija tika izbūvēta kādreizējās vaļu mednieku kompānijas *Tønsbergs Hvalfangeri A/S* bāzes vietā. Līdz 1996. gada 13. aprīlim Signi funkcionēja kā vissezonas stacija, vēlāk — kā sezonāla vasaras stacija.

Galvenās izpētes nozares ir meteoroloģija, jūras bioloģija, ornitoloģija. Stacijā tiek īstenotas sadarbības programmas ar Japānas, Nīderlandes un Malaizijas zinātniekiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
Signy

***Signy*** var būt:
* Signijas sala *(Signy Island)* — sala Antarktikā
* Signi *(Signy Research Station)* — britu polārstacija Antarktikā
Džuljeta (pavadonis)

**Džuljeta**, arī **Urāns XI**, ir Urāna pavadonis. Tas ir sestais pavadonis pēc kārtas, skaitot no Urāna.
## Atklāšana un nosaukums
Pavadonis tika atklāts 1986. gada 3. janvārī, *Voyager* programmas zinātniekiem izpētot starpplanētu zondes „Voyager 2” attēlus. Tam tika piešķirts pagaidu apzīmējums **S/1986 U2**.
Starptautiskā Astronomijas savienība pavadonim vēlāk piešķīra nosaukumu Džuljeta. Džuljeta ir tēls Viljama Šekspīra traģēdijā „Romeo un Džuljeta”. 
## Orbīta un fizikālie parametri
Džuljetas diametrs ir apmēram 106 ± 8 km. Tas ir piederīgs Porcijas grupai, kurā vēl atrodas Bjanka, Kresīda, Dezdemona, Porcija, Rozalinda, Kupidons, Belinda un Perita. Visiem šiem pavadoņiem ir līdzīgas orbītas un fotometriskās īpašības. Džuljeta ir mazizpētīts pavadonis. „Voyager 2” attēlos tas izskatās kā garens objekts, kura ass vērsta uz Urānu. Pavadoņa garuma pret platuma attiecība ir 0,5 ± 0,3 (stipri garens). Džuljetas virsma izskatās pelēka.
Pavadoņa orbītas aprēķini rāda, ka nākamo 4 000 000 – 100 000 000 gadu laikā Džuljeta var sadurties ar Dezdemonu.

## Atsauces

## Ārējās saites

*Džuljeta
Ārdavas ezers (nozīmju atdalīšana)

**Ārdavas ezers** var būt:
* Ārdavas ezers — ezers Preiļu novada Pelēču pagastā.
* Ārdavas ezers — ezers Krāslavas novada Kombuļu pagastā Sauleskalna piekājē.
Spēle ar uguni

**"Spēle ar uguni"** () ir amerikāņu rakstnieces Sūzenas Kolinsas jauniešu zinātniskās fantastikas romāns, kas izdots  izdevniecībā *Scholastic Press*. Tā ir grāmatu sērijas "Bada spēles" otrā grāmata. Žurnāls *[[Time]]* grāmatu ierindoja 4. vietā 100 labāko fantastikas grāmatu sarakstā, žurnāls *[[People]]* to nosauca par 2009. gada 8. labāko grāmatu.

2013. gadā iznākusi pēc romāna motīviem uzņemtā filma "Bada spēles: Spēle ar uguni" (*The Hunger Games: Catching Fire*).

## Atsauces

## Ārējās saites
* Autores mājaslapa
Zīgberts Tarrašs

**Zīgberts Tarrašs** (; , Breslava - , Minhene) bija ebreju tautības Vācijas šahists, Pasaules šaha čempiona nosaukuma pretendents, medicīnas doktors.

## Biogrāfija
Tarrašs piedzima Prūsijas pilsētā Breslavā (tagad Vroclava Polijā), kur beidza ģimnāziju. 1880. gadā devās studēt medicīnu Halles Universitātē. Pēc studiju beigšanas kopā ar ģimeni pārcēlās uz Nirnbergu, bet vēlāk uz Minheni, kur dzīvoja līdz mūža beigām un strādāja kā ārsts. Bijis divas reizes precējies. No pirmās sievas viņam bija pieci bērni - trīs dēli un divas meitas, taču visi dēli bija agri miruši, viens no viņiem bija kritis vācu armijas rindās Pirmajā pasaules karā. Jau sirmā vecumā Tarrašam nācās piedzīvot arī nacistu nākšanu pie varas Vācijā.

## Šahista karjera
Ar šahu sācis nodarboties 15 gadu vecumā. Paralēli savām medicīnas studijām piedalījies šaha turnīros, kur pamazām izvirzījies par vienu no sava laika vadošajiem šahistiem. Uzvarējis lielos starptautiskos turnīros: Breslavā 1889. gadā, Mančestrā 1890. gadā, Drēzdenē 1892. gadā un Vācijas šaha savienības 9. kongresā Leipcigā 1894. gadā. Jau 1892. gadā radās ideja organizēt Tarraša maču ar toreizējo Pasaules šaha čempionu Vilhemu Steinicu, tomēr Tarrašs atteicās, jo negribēja pārtraukt savu ārsta praksi. 1893. gadā Sanktpēterburgā viņš nospēlēja neizšķirti ar toreizējo Krievijas spēcīgāko šahistu Mihailu Čigorinu 11:11 (+9-9=4), kaut gan lielu daļu mača atradās vadībā. 1895. gadā Tarrašs ieņēma ceturto vietu (aiz Harija Pilsberija, Mihaila Čigorina un Emanuela Laskera) Hastingsas turnīrā Anglijā. Šis panākums, kā arī uzvara 1903. gadā Montekarlo turnīrā, ļāva uzskatīt viņu par reālu pretendentu uz Pasaules šaha čempiona nosaukumu, taču tikko titulu ieguvušais Emanuels Laskers uzreiz nepieņēma Tarraša uzaicinājumu. Tikai 1908. gadā, kad abu šahistu attiecības bija ļoti sliktas, notika Laskera un Tarraša mačs par Pasaules čempiona nosaukumu. Neraugoties uz Tarraša optimistiskām prognozēm mačs beidzās ar pārliecinošu Laskera uzvaru ar 10½:5½ (+8-3=5). Pēc šīs neveiksmes Tarraša šahista karjerai sākās lejupslīde. Tikai 1914. gada Sanktpēterburgas turnīrā viņš spēja ieņemt 4. vietu aiz Emanuela Laskera, Hosē Raula Kapablankas un Aleksandra Aļehina, apsteidzot Akibu Rubinšteinu un Frenku Māršalu.

## Šaha teorētiķis
Tarrašs bija Vilhema Steinica pozicionālās skolas piekritējs un uzticīgs sekotājs. Viens no pirmajiem viņš pievērsa lielu nozīmi šaha spēles teorijas izveidei. Tomēr daudzus savus principus Tarrašs traktēja pārāk dogmatiski, kādēļ izsauca savu oponentu, īpaši Ārona Nimcoviča pamatotu kritiku. 1931. gadā publicējis grāmatu «Das Schachspiel» («Šaha spēle»), kurā apkopojis savas svarīgākās atziņas. Tarrašam bija lieli nopelni atklātņu teorijas attīstībā. Viņa vārdā ir nosaukta Tarraša aizsardzība, kā arī variants franču aizsardzībā. Tāpat nozīmīgs ir bijis Tarraša ieguldījums torņu galotņu teorijas izstrādē.

## Atsauces

## Ārējās saites
Bada spēles: Spēle ar uguni

**"Bada spēles: Spēle ar uguni"** () ir 2013. gada ASV zinātniskās fantastikas filma, kuras režisors ir Frānsiss Lorenss. Filmas sižets veidots pēc Sūzenas Kolinsas grāmatas ar tādu pašu nosaukumu. Filmā galvenās lomas atveido Dženifere Lorensa, Džošs Hatčersons, Liams Hemsvorts, Vudijs Harelsons, Elizabete Benksa, Lenijs Kravics, Filips Sīmors Hofmans, Džefrijs Raits, Stenlijs Tuči, Donalds Saterlends.

Filmas pirmizrāde notika . Šī ir otrā daļa "Bada spēļu" filmu ciklā, nākamā daļa "Bada spēles: Zobgaļsīlis. 1. daļa" iznāca .

## Atsauces

## Ārējās saites
*
Džordžs Pauels

**Džordžs Pauels** (, dzimis 1794. gadā Londonā, miris 1824. gadā Tongā) bija britu roņu mednieks, ceļotājs un amatieris dabaszinātnieks.

1821. un 1822. gadā kā roņu medību kuģa *Dove* kapteinis piedalījies ekspedīcijā uz Antarktiku, kur kopā ar amerikāni Natenjelu Pālmeru atklājis Dienvidorkneju salas un izgatavojis to karti. Pauela vārdā nosaukta Pauela sala Dienvidorkneju salu arhipelāgā un klints pie Signijas salas krastiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
Vrangeļi

thumb|250px|Baronu Vrangeļu no Elistferas un Ludenhofas ģerbonis.

**Fon Vrangeļi** () ir sena vācbaltiešu dzimta, kas Livonijā zināma kopš 13. gadsimta un bija ierakstīta Vidzemes bruņniecības un Igaunijas bruņniecības matrikulās. Vēlāk dzimtas atzari izplatījās arī Zviedrijā, Prūsijā un Krievijā.

## Vēsture
Vrangeļu dzimtas nosaukums cēlies no Viruzemes Varangu ciema (*Uvarangalae*), kuru 1241. gadā ieguva īpašumā Dānijas ķēniņa vasalis Eilards (*dominus Eilardus*).
1277. gadā pieminēts Rīgas arhibīskapa vasalis Indriķis no Vrangeles (*Henricus de Wrangel*). 1474. gadā Livonijas ordeņa mestrs Bernds fon der Borhs izlēņoja tagadējo Brenguļu apkārtni pie Valmieras Indriķim Vrangelim. 1554. gadā bruņinieks Valdemārs Vrangelis bija viens no Livonijas konfederācijas sūtņiem pie Krievijas cara Ivana IV. 
Līdz 16. gadsimtam Vrangeļi sadalījās apmēram 20 patstāvīgās dzimtās, kuru muižas atradās Igaunijas un Latvijas teritorijā.

17. gadsimtā Vrangeļi kalpoja Zviedrijas ķēniņiem, 1625. gadā feldmaršalu un Elistveres muižas īpašnieku Hermani Vrangeli (1585-1643) uzņēma Zviedrijas bruņniecībā un piešķīra titulu *Wrangel af Ellistfer*. 1651. gadā viņa dēlam feldmaršalam Kārlim Gustavam Vrangelim piešķīra grāfa titulu *Wrangell af Salmis*, 1653. gadā pulkvedim Hermanim Vrangelim barona titulu Vrangelis no Ludenhofas (*Wrangell af Ludenhof*), bet Volmāram Vrangelim 1654. gadā brīvkunga titulu Vrangelis no Lindebergas  (*Wrangel af Lindeberg*). 1664. gadā baronu Vrangeļu dzimtu uzņēma Zviedrijas bruņniecībā. 1709. gada kaujā pie Poltavas krita 22 Vrangeļu dzimtas piederīgie.        
Pēc Vidzemes pievienošanas Krievijas impērijai Vrangeļi dienēja arī tās armijā. Vrangeļu dzimtu 1733. gadā uzņēma Vidzemes bruņniecības matrikulā, bet 1746. gadā Igaunijas bruņniecības matrikulā. Krievijas impērijas valdība 1855. un 1865. gadā Vrangeļiem no Elistferas (Elistveres) un Ludenhofas (Lūas) piešķīra mantojamu baronu titulu.

## Slaveni Vrangeļi

Attēls:Herman von Wrangel.PNG|Hermanis Vrangelis (1587-1643), feldmaršals un Zviedru Vidzemes ģenerālgubernators 
Attēls:Carl Gustaf Wrangel målad av David Klöcker Ehrenstrahl 1652 stor.jpg|Kārlis Gustavs Vrangelis (1613-1676), feldmaršals un Zviedru Pomerānijas ģenerālgubernators 
Attēls:Врангель Фердинанд Петрович.jpg|Ferdinands Vrangelis (1797-1870), admirālis, Arktikas pētnieks un Krievu-amerikāņu kompānijas direktors Aļaskā
Attēls:Pyotr Wrangel 1920, painting.jpg|Pēteris Vrangelis (1878-1928), ģenerālis un Baltās kustības pēdējais pavēlnieks 


## Ārējās saites
* *Genealogisches Handbuch der baltischen Ritterschaften.* Teil 2, 1.2: *Estland.* Görlitz 1930, S. 534–603.
* Carl Arvid Klingspor, Adolf Matthias Hildebrandt: *Baltisches Wappenbuch, Wappen sämmtlicher, den Ritterschaften von Livland, Estland, Kurland und Oesel zugehörigen Adelsgeschlechter.* Stockholm 1882, S. 96.

## Atsauces
Kārlis Davidovs

**Kārlis Davidovs** (; dzimis , miris ) bija Kuldīgā dzimis Krievijas impērijas čellists un komponists. Sanktpēterburgas konservatorijas direktors no 1876. līdz 1887. gadam. Kopš 2000. gada Kuldīgā notiek Kārļa Davidova vārdā nosaukts čellistu konkurss.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1838. gadā Kuldīgā, ebreju izcelsmes ārsta Jūlija Davidova un viņa sievas Dorotejas, dzimušas Mihalovičas, ģimenē. 1840. gadā viņa tēvs ieguva darbu Maskavā, uz kurieni pārcēlās visa ģimene. 1858. gadā viņš beidza Maskavas universitāti un ieguva matemātikas zinātņu kandidāta grādu. Pēc tam mācījās mūziku Leipcigas konservatorijā pie Morica Hauptmaņa. No 1862. līdz 1887. gadam dzīvoja Sanktpēterburgā. 1870. gadā mecenāts grāfs Vielgorskis Davidovam uzdāvināja Stradivāri gatavotu čellu.

1888. gadā Davidovs atgriezās Maskavā, kur mira 1889. gadā.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Kārļa Davidova profils ''AllMusic'' 
* Kārļa Davidova notis ''IMSLP'' 
* K. Davidova čellistu konkurss
Polina Viardo

**Polina Viardo** (, dzimusi **Mišela Ferdināna Polina Garsija** () , mirusi ) bija spāņu izcelsmes franču mecosoprāns, pedagoģe un komponiste.

Dzimusi spāņu mūziķa Manuela Garsijas ģimenē. Polinas vecākā māsa Marija Malibrāna arī bija pazīstama dziedātāja. Kopā ar ģimeni Polina dzīvoja Londonā, Ņujorkā un Meksikā. Kopš sešu gadu vecuma runāja četrās valodās (spāniski, franciski, angliski un itāliski), vēlākajā dzīvē apgūstot arī vācu un krievu valodu.

Mācījusies privāti klaviermūziku pie Ferenca Lista. Kaut arī izvēlēdamās dziedātājas karjeru, bija teicama pianiste, dažkārt spēlēdama duetus ar savu draugu Frideriku Šopēnu. 1839. gadā Polina Viardo Londonā debitēja operas lomā Džoakīno Rosīni operā "Otello".

Kad Polinai bija septiņpadsmit gadu, viņa iedraudzējās ar Alfredu de Misē, kurš esot viņu bildinājis, tomēr Polina esot attiekusi. Tā vietā 1840. gadā viņa apprecējās ar krietni vecāko un finansiāli stabilāko teātra direktoru Luiju Viardo. 1843. gadā, viesizrādēs Krievijā, Viardo ieraudzīja Ivans Turgeņevs. 1845. gadā viņš devās pie Viardo uz ārzemēm, vēlāk faktiski kļūdams par Viardo ģimenes locekli. Turgeņeva un Viardo attiecību raksturs mūsdienās īsti nav noskaidrots. Viardo draudzeņu vidū bija arī Žorža Sanda, kuras darba "Konsuēla" galvenās varones prototips ir Viardo.

Tā kā Viardo vīrs bija opozīcijā Napoleona III režīmam, no 1863. līdz 1870. gadam ģimene dzīvoja Bādenbādenē. Vēlāk atgriezās Parīzē un mācīja Parīzes konservatorijā.

## Ārējās saites

* Polinas Viardo profils ''AllMusic'' 
* Polinas Viardo notis ''IMSLP''
Nebalsīgs palatāls eksplozīvs slēdzenis

**Nebalsīgs palatāls eksplozīvs slēdzenis** ir skaņa, kas sastopama vairākās valodās, to vidū ungāru, albāņu un latviešu. Starptautiskajā fonētiskajā alfabētā (IPA) šo skaņu apzīmē ar simbolu . Tā balsīgā versija ir balsīgs palatāls eksplozīvs slēdzenis .

## Latviešu valodā
Latviešu valodas grafēma <ķ> parasti atbilst skaņai, kas starptautiskajā fonētiskajā alfabētā tiek apzīmēta kā . Izņēmums ir kombinācija , kas latviešu valodā reizēm tiek izrunāta kā , jeb, pārrakstot latviešu burtiem, .

## Citās valodās

Nebalsīgs palatāls eksplozīvs slēdzenis ir bieži sastopams arī ungāru un albāņu valodās. Albāņu valodā tas tiek ortogrāfiski apzīmēts kā &lt;q&gt;. Dažos gadījumos, piemēram, vārdā *[[:en:wiktionary:lakuriq|lakuriq]]* ("kails, pliks") tas tiek realizēts kā  līdzīgi latviešu  ([]). Grafēma &lt;q&gt; ir ietverta arī albāņu endonīmā *shqip* – "albānis".

Ungāru valodā skaņa [c] ir bieži sastopama, ortogrāfiski tā tiek apzīmēta ar “ty”.
Balsīgs palatāls eksplozīvs slēdzenis

**Balsīgs palatāls eksplozīvs slēdzenis** ir skaņa, kas bieži tiek lietota vairākās valodās, to skaitā, albāņu, ungāru un latviešu valodās. Starptautiskajā fonētiskajā alfabētā šī skaņa tiek apzīmēta ar simbolu . Tā nebalsīgā versija ir nebalsīgs palatāls eksplozīvs slēdzenis .

## Latviešu valodā
Latviešu ortogrāfijā šo skaņu reprezentē &lt;ģ&gt;, piemēram, ģērbt, ģimene (*Google Translate* runas sintēze latviešu valodai).

## Citās valodās
Ungāru valodā ortogrāfiski šo skaņu reprezentē &lt;gy&gt;, piemēram, ''gyám'' (*Google Translate* runas sintēze ungāru vārdam *gyám*).

Albāņu valodā šī skaņa tiek ortogrāfiski atspoguļota kā &lt;gj&gt;, piemēram, ''gjuha'' (*Google Translate* runas sintēze albāņu vārdam *gjuha*).
Sintēze

**Sintēze** ir kādu sastāvdaļu apvienošanu, lai radītu ko jaunu.

## Etimoloģija
Vārds ir cēlies no sengrieķu *σύνθεσις* (*synthesis*) no darbības vārda *συντίθημι* (*suntithēmi*) "savienot, salikt kopā", no *syn* "kopā" un *tithēmi* "likt". Darbības vārds *tithēmi* ir cēlies no tās pašas indeiropiešu saknes (*[[:en:wiktionary:Appendix:Proto-Indo-European/dʰeh₁-|dʰeh₁-]]*) kā vairāki baltu-slāvu valodu grupas vārdi, to vidū, latviešu *dēt*, lietuviešu *dėti* un krievu *деть* (*det*').

## Pielietojuma piemēri
*Latvijas Organiskās sintēzes institūts
*Sintēzes gāze
*Sintētiska valoda
*Sintētiskā marihuāna
*Sintētiskais zāliens
Rozalinda (pavadonis)

**Rozalinda**, arī **Urāns XIII**, ir Urāna pavadonis. Tas ir astotais pavadonis pēc kārtas, skaitot no Urāna.
## Atklāšana un nosaukums
Pavadonis tika atklāts 1986. gada 13. janvārī, *Voyager* programmas zinātniekiem izpētot starpplanētu zondes „Voyager 2” attēlus. Tam tika piešķirts pagaidu apzīmējums S/1986 U4.
Starptautiskā Astronomijas savienība pavadonim vēlāk piešķīra nosaukumu Rozalinda. Rozalinda ir tēls Viljama Šekspīra komēdijā „Kā jums tīk”. 
## Orbīta un fizikālie parametri
Rozalindas diametrs ir apmēram 72 ± 12 km. Rozalinda pieder Porcijas grupai, kurā vēl atrodas Bjanka, Kresīda, Dezdemona, Džuljeta, Porcija, Kupidons, Belinda un Perita. Visiem šiem pavadoņiem ir līdzīgas orbītas un fotometriskās īpašības. Rozalinda ir mazizpētīts pavadonis. „Voyager 2” attēlos tas izskatās kā gandrīz apaļš objekts. Pavadoņa garuma pret platumu attiecība ir 0,8 – 1,0. Rozalindas virsma izskatās pelēka.

Starp Rozalindu un Kordēliju pastāv gandrīz pilnīga 3:5 orbitālā rezonanse.

## Atsauces

## Ārējās saites

*Rozalinda
1275. gads

**1275. gads** () bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.

## Notikumi

### Nezināms datums
* Magnuss Laduloss kļuva par Zviedrijas karali.
* Pirmo reizi vēstures avotos pieminēta Nīderlandes pilsēta Amsterdama.
* Francijā ieviesa proves no zelta izgatavotajiem priekšmetiem.
* Zelta Ordas karaspēks iebruka mūsdienu Lietuvas teritorijā.
* Pirmo reizi vēstures avotos pieminēta Dinaburga, tagadējā Daugavpils.
* Iespējams, ka šajā gadā notika kauja pie Dinaburgas pils.

## Dzimuši
* *iespējams*
** Heinrihs VII, Svētās Romas imperators (miris 1313. gadā)
** Ģedimins, Lietuvas dižkunigaitis (miris 1341. gadā)

## Miruši
Sīpoli (grupa)

**Sīpoli** bija latviešu rokgrupa, kura pastāvēja no 1974. līdz 1988. gadam un izpildīja galvenokārt komponista Mārtiņa Brauna dziesmas.

## Vēsture
Grupas pirmais sastāvs sāka darboties jau 1974. gada nogalē, tā repertuārā bija agrāko "Katedrāles" dalībnieku Viļņa Šmīdberga un Gunāra Šimkus dziesmas. 1978. gadā grupā iesaistījās komponists M. Brauns, turpmākos gadus tā atskaņoja viņa skaņdarbus.

Grupa guva popularitāti 1980. gadu sākumā, kad tās repertuārā bija M. Brauna dziesmas ar Jāņa Petera, Ojāra Vācieša, Māras Zālītes un citu autoru tekstiem, daudzas no tām bija komponētas teātra izrādēm ("Sirano de Beržeraks", "Alberts", "Mauglis", "Suns un kaķe", "Gaidīšanas svētki") un filmām ("Spēle"). Grupā līdzās M. Braunam darbojās Niks Matvejevs (balss, basģitāra), Aiva Brauna (balss), Aivars Gudrais (ģitāra) un Juris Helvigs (bungas). 1982. gadā "Mikrofona" aptaujā "Dziesma par spēli" ieguva 9. vietu, savukārt 1984. gadā populārāko dziesmu pieciniekā iekļuva "Daugaviņa". Grupa guva panākumus dažādos festivālos un dinamiskos, atraisītos koncertos, kuru ieraksti atspoguļo "Sīpolu" garu labāk nekā divu vinila plašu "oficiālie" ieraksti.

1986. gadā M. Brauns grupu negaidīti pameta, viņa vietā tika pieņemts taustiņinstrumentālists Raimonds Macats un ģitārists Vīgants Murelis. Tikai 1987. gadā iznāca pirmā grupas skaņuplate "Sīpoli".

1988. gadā grupa uzvarēja festivālā "Liepājas dzintars" ar Nika Matvejeva komponēto dziesmu ciklu "Indriķa Latvieša piezīmes uz Livonijas hronikas malām" ar Vizmas Belševicas dzeju, arī atsevišķi grupas dalībnieki saņēma balvas. Drīz pēc tam grupa beidza pastāvēt: N. Matvejevs un V. Murelis īsu laiku darbojās grupā "Jumis", M. Brauns turpināja darbu teātra un kino mūzikā, nodibināja savu ierakstu studiju.

Kopš 2008. gada "Sīpoli" vairākkārt uzstājusies kopā ar M. Braunu daļēji mainītā sastāvā, 2011. gadā iznāca grupas dziesmu izlase. 2014. gadā nomira solists N. Matvejevs, 2021. gadā arī Mārtiņš Brauns.

## Diskogrāfija
* *Sīpoli* [1985. gada ieraksts] (1987, Melodija)
* *Viena asins* [1987. gada ieraksts] (1989, Melodija)
* *Agrāk un tagad* (2011, Upe tuviem un tāliem)

## Atsauces
Personifikācija

**Personifikācija** ir mākslinieciskās izteiksmes līdzeklis, kuram raksturīgs cilvēkam piemītošu īpašību vai spēju pārnesums, piedēvējums priekšmetiem, dabas parādībām vai dzīvām būtnēm. Piemēram, *...un tad iznāca no birzes vējš ar garu, sirmu bārdu*.

## Atsauces
Žanete Auziņa

**Žanete Auziņa** (dzimusi 1965. gada 29. decembrī Rīgā) ir diplomēta modes māksliniece, beigusi Rīgas Lietišķās Mākslas vidusskolu un Baltijas Starptautisko Akadēmiju. Savas kolekcijas viņa demonstrējusi starptautiskās modes skatēs, strādājusi par modes redaktori žurnālā "Pastaiga" un radījusi pirmo starptautisko izstādi "Stils un mode". Viņa ir arī Baltijas modes festivāla "Mode. Māksla. Mūzika" autore. Žanete Auziņa radījusi tērpus teātriem (Alvja Hermaņa "Traktāts par mīlestību" - "Spēlmaņu nakts" nominācija Labākais kostīmu mākslinieks) un filmām. Māksliniece radošajā darbībā nopietnu uzmanību pievērsusi Latvijas modes attīstībai, veicinot jaunu modes mākslinieku atpazīstamību un atbalstot Latvijā jau zināmus modes vārdus. Žanetes Auziņas radošā būtība ir veltīta un vērsta uz Latvijas modes mākslas popularizēšanu starptautiski. Kopš 2011. gada interneta žurnāla "Confess" redaktore.

Žanete Auziņa savu radošo darbību aizsāka 20. gadsimta 80. gadu beigās. Žanetes Auziņas kolekcijas un darbi ir atzinīgi vērtēti gan pašmāju modes projektos gan starptautiskos. Savas kolekcijas vairāku gadu garumā prezentējusi Riga Fashion Week ietvaros, kā arī bijusi starptautisku modes pasākumu dalībnice (*Mercedes-Benz Fashion Week Berlin, Alternative Fashion Week — FAT Toronto, Usedom Baltic Fashion Award*). Žanetes Auziņas darbi ir prezentēti izstādēs Austrijā, Vācijā, Japānā, Parīzē, Krievijā, Igaunijā un Lietuvā. Autore vairākām fotogrāfiju izstādēm — "Venēcija" Melngalvju nama galerijā, fotogrāfiju prezentācija Rīgas Modes nedēļā, fotogrāfiju izstādes "Sajūtas XXX" producente galerijā "Īriss". Grāmatas "Dzimums/SEX-S/F" autore.

## Ārējās saites
* Žanete Auziņa izrades.lv
Johans Kristiāns Stenders

**Johans Kristiāns Stenders** (*Johann Christian Stender*, 1787–1862) bija luterāņu teologs, Sēlpils un Sunākstes  mācītājs, Aleksandra Johana Stendera (Jaunā Stendera) dēls. Latviešu literārās biedrības loceklis.

Pēc tēva nāves viņš bija mācītājs Sēlpils un Sunākstes draudzē. Jau 1820. gados Johans Kristiāns Stenders no kādas 103 gadus vecas teicējas pierakstīja vienpadsmit latviešu tautasdziesmas par Staburagu.
1842. gadā nāca klajā viņa tulkotais vācu rakstnieces Johanas Šopenhaueres (1766–1838) stāsts "Ērgļa pereklis" (*Der Adlerhorst*), kas piedzīvo divus atkārtotus izdevumus (1852, 1876).

1850. gadā Jelgavā iespieda viņa aprakstu par Staburagu, kura pārdošanas ienākumi bija paredzēti Sēlpils baznīcas ērģelēm.
1845.–1859. gadā vāciski rakstītā Sēlpils baznīcas hronika (*Chronick der Selburgschen Kirche*) palikusi neiespiesta.

## Atsauces
Pauela sala

**Pauela sala** (, ) ir sala Antarktikā, trešā lielākā Dienvidorkneju salu arhipelāga sala. Izvietojusies arhipelāga vidusdaļā, Vašingtona šaurums austrumos to atdala no Lorija salas, Ljūtveita šaurums rietumos — no Koroneišenas salas. Dienvidos no Pauela salas izvietojusies Fredriksena sala un vairākas citas nelielas saliņas. Lielāko salas daļu klāj ledāji, austrumu piekrastē līdzenuma ledājs, rietumu — līdz  augsta kalniene. Salas dienviddaļa un piekrastes saliņas iekļautas speciāli aizsargātajā areālā Nr. 111, kā arī atzītas par putniem nozīmīgu vietu.

Salu 1821. gada decembrī atklāja un aptuveni nokartēja kā vienu salu vaļu mednieki Džordžs Pauels un Natenjels Pālmers. 1822.—1824. gadu ekspedīcijā Džeimss Vedels salu nokartēja kā divas atsevišķas un nosauca dienviddaļu par **Čērčlija salu** *(Cruchleys Island)* un ziemeļdaļu par **Dibdinsa salu** *(Dibdins Island)*. 1837.—1840. gados salu kartēja Francijas Antarktiskā ekspedīcija Žila Dimona d'Irvila vadībā atkal kā divas salas ar kopēju nosaukumu **Pauela salas**.

## Atsauces
Mēs.komanda

**"MĒS.KOMANDA"** ir divu Latvijas Televīzijas sporta žurnālistu Armanda Tripāna un Dāvida Ērnštreita kopīgi radītā dokumentālā / sporta filma par Latvijas hokeja kluba Rīgas "Dinamo" 2012. gada izbraukuma mačiem plašajā Krievijā.

## Sižets
Dokumentālā filma *MĒS.KOMANDA* stāsta par Latvijas Kontinentālā Hokeja Līgas (KHL) kluba Rīgas "Dinamo" hokejistu un tehniskās komandas  ikdienas dzīvi 2012. gada sezonas izbraukuma mačos Gagarina kausā Krievijas pilsētās — Omskā, Magņitogorskā un Hantimansijskā. Filma ļauj ielūkoties spēles gaitā no hokejistu un tehniskās komandas skatu punkta, sākot ar pirmsspēles notikumiem, spēles gaitu un beidzot ar hokeja spēles uzvarām vai zaudējumiem, filma sevī iekļauj visas tās emocijas ko piedzīvo spēlētāji un tas ir redzams "dzīvajos" komentāros, gan uz soliņu, spēlēs un ģērbtuvēs.

Filmas pirmizrāde notika 2012. gada 2. maijā kinoteātrī Citadele. Jau pirmajā filmas izdošanas mēnesī to noskatījās vairāk nekā 2000 skatītāju.

Atbalsta: DSV Transport, Sanistal, Dinamo Rīga

## Lomās
Rīgas "Dinamo" hokejisti, personāls, fani, Edgars Masaļskis, Oļegs Znaroks

## Atsauces
* Autori stāsta par filmuhttp://www.focus.lv/sports/dinamo-rigakhl/mes-komanda-autori-stasta-par-filmu 
* filmas treilerishttp://vimeo.com/63879314
* Filma izdota DVD formātā http://www.kasjauns.lv/lv/zinas/94055/dokumentala-filma-par-dinamo-hokejistiem-mes-komanda-izdota-dvd-formata

## Ārējās saites

* Kontinentālā Hokeja Līga (KHL)
* Dinamo Rīga
Ciršļveidīgie

**Ciršļveidīgie** (*Soricomorpha*) ir Laurāzijas placentāļu virskārtas (*Laurasiatheria*) zīdītāju kārta, kas apvieno 3 mūsdienās dzīvojošas dzimtas un vienu aizvēsturisku dzimtu. Vēl nesenā pagātnē ciršļveidīgie kopā ar ežveidīgajiem veidoja kukaiņēdāju kārtu (*Eulipotyphla*), kura mūsdienu sistemātikās vairs netiek lietota kā taksonomiskā vienība. 

## Sistemātikas diskusijas
Tomēr ciršļveidīgo kārtas sistemātika līdz galam nav atrisināta, jo pēdējo gadu pētījumos atklājies, ka ciršļu dzimta (*Soricidae*) vistuvāk radniecīga ir ežu dzimtai (*Erinaceidae*). Abām minētajām dzimtām kopīgais priekštecis ir dzīvojis nesenākā pagātnē nekā kopīgais priekštecis ar pārējām ciršļveidīgo kārtas dzimtām. Līdz ar to ciršļveidīgo kārta uzskatāma par parafilētisku taksonu, bet apvienojot ciršļveidīgo kārtu ar ežu dzimtu un atjaunojot kukaiņēdāju kārtu, iegūtu monofilētisku taksonu.

## Sistemātika
***Ciršļveidīgo kārta** (*Soricomorpha*)
**†Amerikas ciršļu dzimta (*Nesophontidae*)
**Ciršļu dzimta (*Soricidae*)
***Āfrikas baltzobciršļu apakšdzimta (*Myosoricinae*)
***Baltzobciršļu apakšdzimta (*Crocidurinae*)
***Sarkanzobciršļu apakšdzimta (*Soricinae*)
**Kurmju dzimta (*Talpidae*)
***Amerikas kurmju apakšdzimta (*Scalopinae*)
***Kurmju apakšdzimta (*Talpinae*)
***Ķīnas ciršļkurmju apakšdzimta (*Uropsilinae*)
**Šķeltzobju dzimta (*Solenodontidae*)

## Atsauces
Nerijus Numa

**Nerijus Numa** (līdz 2020. gadam **Nerijus Numavičs**, ; dzimis  Šilalē) ir lietuviešu uzņēmējs, mazumtirdzniecības tīkla *[[Maxima Grupė|Maxima]]* līdzīpašnieks, to pārvaldošā uzņēmuma *[[Vilniaus prekyba]]* prezidents. Ar īpašumiem vairāku simtu miljonu eiro vērtībā viņš tiek uzskatīts par bagātāko cilvēku Lietuvā un Baltijas valstīs.

Nerijus Numa ir pārvaldītājsabiedrības *[[Vilniaus prekyba]]* patiesais labuma guvējs. Šim uzņēmumam pieder mazumtirdzniecības tīkls *[[Maxima Grupė|Maxima]]* piecās valstīs, *[[EUROAPOTHECA]]* aptieku tīkls četrās valstīs, tirdzniecības un izklaides centri *[[Akropolis Group|Akropolis]]* Lietuvas lielākajās pilsētās un Rīgā, Lietuvas būvniecības un mājokļu labiekārtošanas veikalu tīkls *[[Ermitažas]]*, kā arī citi uzņēmumi.

Numas dzīvesveids ir visai noslēgts un publiska informācija par viņu parādās samērā reti, viņš nesniedz intervijas un reti apmeklē publiskus pasākumus.

## Biogrāfija
2001. gadā Nerijus Numavičs pabeidza Viļņas Universitātes Medicīnas fakultāti, iegūstot bakalaura grādu.

2010. gadā N. Numavičs palielināja savu dalību uzņēmumā *[[Vilniaus prekyba]]* no 36,9 % līdz 73 %.

2014. gadā N. Numavičs pirmo reizi tika iekļauts žurnāla *[[Forbes]]* pasaules bagātāko cilvēku sarakstā ar 1565. vietu un kopējo īpašumu viena miljarda dolāru vērtībā.

2020. gadā Nerijus Numavičs mainīja uzvārdu uz **Numa**.

## Atsauces
Kārlis Gotlobs Stenders

**Kārlis Gotlobs Stenders** (*Karl Gottlob Stender*, 1830–1894) bija luterāņu teologs, Sēlpils un Sunākstes mācītājs, Johana Kristiāna Stendera dēls. Latviešu dziesmusvētku organizētājs 1873. gadā.

Pildīja Sēlpils un Sunākstes draudzes palīgmācītāja (1857–1864) pienākumus, pēc tēva nāves kļuva par draudzes mācītāju. 1873. gada 22. augustā sarīkoja Sunākstes pirmos lokālos dziesmu svētkus ar astoņiem koriem no sešām dziedāšanas biedrībām un aptuveni 200 dziedātājiem un bija šo svētku virsdiriģents. Vispirms kori dziedājuši baznīcā, koriem izvietojoties uz īpaša paaugstinājuma altārdaļā, tad pie Vecā Stendera kapa un visbeidzot mācītājmuižas birztalā, kur risinājušies dziesmu kari un pirmo vietu ieguvis Sunākstes jauktais koris. “Latviešu Avīzes” un “Mājas Viesis” ziņoja, ka svētkos bijuši pieci līdz seši tūkstoši klausītāju. Nākamos lokālos dziesmusvētkus Sēlpilī 1878. gadā sarīkoja bijušais Sunākstes Stendera palīgmācītājs Heinrihs Eduards Rozenfelds (1833–1905). Šajā laikā Sunākstes un Sēlpils draudzes jau bija sadalītas. Dziesmu karos atkal uzvarēja sunākstiešu koris.

## Atsauces
Johans Stenders (mācītājs)

**Johans Stenders** (*Johann Stender*, 1864–1945) bija Sunākstes luterāņu mācītājs (1894–1918), Kārļa Gotloba Stendera dēls. 

Pildot Sunākstes draudzes palīgmācītāja pienākumus (1893–1894), 1893. gadā Johans Stenders atsaucās uz Augusta Bīlenšteina lūgumu iesūtīt vietvārdus, un savāca tos no Lielsunākstes, Piksteres, Ieķengrāves, Vārenbrokas un Žievaltu muižu zemniekiem. 

1905. gada revolūcijas laikā viņš turpināja noturēt dievkalpojumus, bet 1905. gada naktī no 27. uz 28. novembri viņa mācītājmuižā ieradušies bruņoti revolucionāri. Pēc revolūcijas apspiešanas viņš bija naidīgi noskaņots pret jebkādām latviešu biedrībām savā draudzē, 1912. gadā uz viņu mājupceļā pēc dievkalpojuma esot šauts ar skrotīm.

Pēc tam, kad Pirmā pasaules kara laikā mācītājmuižu 1917. gadā nopostīja, Johans Stenders 1918. gadā aizceļoja uz Vāciju, kur mira Potsdamā 1945. gadā.

## Atsauces
Popes luterāņu baznīca

thumb|200px|Popes luterāņu baznīca.
**Popes luterāņu baznīca** ir Latvijas evaņģēliski luteriskās Baznīcas dievnams Popē. Baznīca un tās interjers ir valsts aizsargājamo kultūras pieminekļu sarakstā. Draudzes mācītājs ir Jānis Gaisiņš.

## Vēsture
Popes luterāņu baznīcas pamati likti 1771. gadā pēc baroneses Luīzes Šarlotes fon Bēras pavēles. 1786. gada 7. oktobrī jaunais dievnams tika iesvētīts. Šajā laikā par draudzes mācītāju kalpoja no Kēnigsbergas atbraukušais teologs Johans Zāmuels Hillners. 1879. gadā dievnama ēka un interjers tika kapitāli pārbūvēti. 1932. gadā Popes baznīca tika iekļauta valsts aizsargājamo pieminekļu sarakstā. Nākamais remonts notika 1936. gadā. 1987. gada rudenī tika nomainīts baznīcas jumta segums, bet 2004. gadā tika nomainīti torņa logi.

## Galerija

Attēls:Popes luterāņu baznīca, Pope.jpg
Attēls:Popes baznīcas altārglezna.png
Attēls:Popes baznīcas ērģeļu lukta.png
Attēls:Popes baznīcas durvis.gif
Attēls:Popes baznīcas kancele.png


## Atsauces

## Ārējās saites
* Zudusī Latvija
* ventspilsnovads.lv Vēstures liecinieki Popē
Vašingtona šaurums

**Vašingtona šaurums** (, ) ir ap  garš un šaurākajā vietā ap  plats jūras šaurums Dienvidorkneju salu arhipelāgā Antarktikā. Atdala Lorija salu austrumos no Pauela un Fredriksena salām rietumos.

Šaurumu 1821. gada 11. decembrī atklāja un caurkuģoja amerikāņu roņu mednieks Natenjels Pālmers, nodēvēts, domājams, par godu pirmajam ASV prezidentam Džordžam Vašingtonam.

## Atsauces