Dzeltenais sienasķērpis

**Dzeltenais sienasķērpis** ir bieži sastopama lapu ķērpju suga dzeltenā vai oranžā krāsā. Tas aug uz koku mizas, akmeņiem, mūriem, veciem dēļiem, šīfera  jumtiem un citām virsmām.

2026. gadā atzīts par Gada ķērpi Latvijā.

## Apraksts
Dzeltenā sienasķērpja laponis ir koši dzeltens vai oranžs (ēnainās vietās — zaļgani pelēcīgs) ar gaišu apakšpusi. Laponis veido rozetes līdz 10 cm diametrā. Tā daivas ir plakanas līdz nedaudz krokotas, 1—5 mm platas, galos paplašinās un daļēji pārklājas viena otrai. Lapoņa vidusdaļā ir daudz sīku diskveida augļķermeņu (apotēciju) ar biezām malām. Tie ir oranži un tumšāki nekā pārējais laponis.

Ķērpja ārējais slānis (miza) sastāv no blīvi izvietotām hifām, kas aizsargā laponi no ūdens iztvaikošanas, kā arī no spēcīga starojuma. Lapoņa biezums mainās atkarībā no ķērpja dzīvotnes: ēnainās vietās tas ir daudz plānāks nekā vietās, kas pakļautas pilnam saules apgaismojumam. Tādējādi tiek aizsargātas simbiotiskās aļģes, kas nepanes augstu gaismas intensitāti. Ķērpja dzelteno krāsu rada pigments parietīns, kas sīku kristālu veidā atrodas mizas augšējā slānī. Parietīna sintēzi veicina UV starojums.

Vairumam ķērpju laponī ir tikai vienas sugas aļģes. Tomēr sastopamas arī ķērpju sugas, kuru sastāvā esošās aļģes dažādos ekoloģiskos apstākļos var atšķirties. Dzeltenā sienasķērpja laponī ir konstatētas 4 aļģu sugas: *Cystococcus xanthoriae*, *C. minimus*, *Trentepohlia sp.* un *Coccomyxa sp.*.

## Vairošanās
Dzeltenajam sienasķērpim galvenokārt raksturīga dzimumvairošanās, izmantojot augļķermeņus jeb apotēcijus. Apotēciji attīstās apmēram 2—4 mm aiz lapoņa augošās malas un sasniedz briedumu 12—18 mēnešu laikā. Tajos veidojas dzimumsporas. Nobriedušu apotēciju diametrs parasti ir 1,5—2,6 mm un sastāda 10—30% no lapoņa biomasas.

Tā kā dzeltenajam sienasķērpim nav attīstījušies veģetatīvās vairošanās orgāni (sorēdijas un izīdijas), simbioze starp uzbūvē esošo sēni un aļģēm ir jāatjauno katrā vairošanās ciklā.

Ķērpis aug lēni (vidēji 2,6 mm gadā), bet tam piemīt ievērojamas reģenerācijas spējas, un tā fragmenti spēj attīstīties par jauniem lapoņiem.

## Biotopi un izplatība
Dzeltenais sienasķērpis aug uz akmeņiem, koku mizas un cilvēka veidotām virsmām, un ir viena no pasaulē visplašāk izplatītajām ķērpju sugām, kas vislabāk jūtas vietās ar paaugstinātu barības vielu daudzumu; mežos tas gandrīz nav sastopams. Suga labi panes gaisa piesārņojumu un slāpekļa savienojumu klātbūtni, tāpēc bieži sastopama arī pilsētvidē un citās cilvēka ietekmētās teritorijās, putnu kolonijās. Putnu mēsli ir bagāti ar toksisku savienojumu urīnvielu, kas neļauj lielākajai daļai ķērpju atrasties šajās dzīvotnēs; tomēr dzeltenais sienasķērpis spēj augt šādā vidē, pateicoties augstajai ureāzes aktivitātei, kas pārvērš urīnvielu par oglekļa dioksīdu (CO2) un amonija joniem (NH4+).

Visspēcīgāk uz ķērpjiem iedarbojas sēra dioksīds (SO2). Tā ietekmē ķērpju aļģēs tiek traucēta fotosintēze, sairst hlorofils un panīkst augļķermeņi. Ja SO2 koncentrācija gaisā sasniedz 0,3—0,5 mg/m3, ķērpji tādās vietās neaug. Savukārt, gaisa piesārņojums robežās 0,05—0,2 mg/m3 netraucē attīstīties izturīgākajām ķērpju sugām, tai skaitā dzeltenajam sienasķērpim.

Suga sastopama visā Eiropā, kā arī Ziemeļamerikā, Āzijā, Āfrikā un Austrālijā. Ziemeļamerikā dzeltenā sienasķērpja izplatība vēsturiski aprakstīta Atlantijas un Klusā okeāna piekrastes reģionos, bet kopš 2000. gada sugas klātbūtne dokumentēta arī vairākās iekšzemes pilsētās. Ķērpis sastopams īpaši arboretumos un parkos uz stādītiem dekoratīvajiem kokiem, kas liecina par cilvēka izraisītu izplatīšanos.

## Atsauces