Eirābija

[thumb|“Eurabija” ietver [Eiropas Savienība|Eiropas Savienības (pašreizējās un potenciālās dalībvalstis), Eiropas Brīvās tirdzniecības zonas, Arābu līgas dalībvalstis un dažas novērotājvalstis (izņemot Komoras), Izraēlu un Apvienoto Karalisti]]
**Eirābija** (angļu: *Eurabia*) ir politisks neologisms, termins, kas veidots, apvienojot vārdus „Eiropa + Arābija”, un sazvērestības teorija par iespējamu politisko vai kultūras tuvināšanos starp Eiropu un arābu valstīm.

Šo teoriju 2000. gadu sākumā izstrādāja Bata Jeora (*Gisèle Littman* pseidonīms), un tā ir aprakstīta viņas 2005. gada grāmatā ar nosaukumu *Eurabia: The Euro‐Arab Axis*. Bendžamins Lī no Lankasteras Universitātes Drošības apdraudējumu pētniecības un pierādījumu centra aprakstīja viņas darbu kā argumentu, ka Eiropa “ir pakļāvusies islāmam un atrodas pakļautības stāvoklī, kurā Eiropa ir spiesta noliegt savu kultūru, klusēt par musulmaņu zvērībām, pieņemt musulmaņu imigrāciju un maksāt nodevas dažādu veidu ekonomiskās palīdzības veidā”. Saskaņā ar šo teoriju vaina jāuzņemas plašam grupu lokam, tostarp komunistiem, fašistiem, plašsaziņas līdzekļiem, universitātēm, mošejām un islāma kultūras centriem, Eiropas birokrātiem un Eiro-arābu dialogam.

Eirābijas koncepcija akadēmiskajā literatūrā tiek analizēta kā mūsdienu politiskā mīta un sazvērestības teorijas piemērs, kas radies globalizācijas, migrācijas un identitātes politikas kontekstā. Pētījumos norādīts, ka šāda veida naratīvi bieži funkcionē kā rīks sociālās un politiskās trauksmes mobilizēšanai, īpaši periodos, kad sabiedrībā pastiprinās debates par minoritāšu integrāciju, multikulturālismu vai drošības jautājumiem.

Socioloģiskie un politikas zinātnes pētījumi rāda, ka Eirābijas teorija strukturēta pēc klasiskām sazvērestības naratīvu shēmām: tā pieņem koordinētu, slepenu eliti (politisko, kultūras vai ekonomisko), kurai tiek piedēvēts nodoms apzināti vājināt vai transformēt Eiropas identitāti. Šādas konstrukcijas bieži ignorē empīrisko datu daudzveidību, migrācijas politikas sarežģītību un faktu, ka Eiropas Savienības lēmumu pieņemšanas procesi ir fragmentēti un pakļauti daudzu aktoru savstarpējām interesēm.

Starptautisko attiecību pētnieki ir norādījuši, ka Eiro–arābu dialogs, kas teorijā tiek interpretēts kā apzinātas pakļaušanās instruments, faktiski radās Aukstā kara laikā kā daļa no plašākas Eiropas enerģētiskās un ārpolitikas stratēģijas, īpaši pēc 1973. gada naftas krīzes. Dokumentētie procesi liecina par pragmatisku sadarbību ekonomikas, tirdzniecības un kultūras jomās, nevis par vienvirziena politisku pakļaušanos.

Arī kultūras studiju un komunikācijas zinātnes pētnieki analizē Eirābijas naratīvu kā diskursu, kas satur civilizāciju konflikta elementus un veicina “mēs–viņi” domāšanas modeļus. Šāda veida naratīvu izplatību sekmē digitālās platformas, kur sazvērestības teorijas nereti tiek pastiprinātas algoritmiskas selekcijas rezultātā.

Kritiski akadēmiskie pētījumi uzsver, ka Eirābijas teorijai trūkst pierādījumu un tā neatbilst starptautiskās migrācijas dinamikas, demogrāfijas un Eiropas institucionālās politikas empīriskajai realitātei. Šī iemesla dēļ tā tiek uzskatīta par politizētu, ideoloģisku naratīvu, kas kalpo identitātes un drošības baiļu politiskai instrumentalizācijai.

## Atsauces

## Ārējās saites