open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
1896. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu tabula

[300px|thumb|1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs pirmās vietas ieguvējiem tika pasniegtas [sudraba medaļas.]]

Šajā rakstā apkopots **[[1896. gada vasaras olimpiskās spēles|1896. gada vasaras olimpisko spēļu]] medaļu skaits** pa pārstāvētajām valstīm un sporta veidiem. 1896. gada vasaras olimpiskās spēles bija pirmās modernās olimpiskās spēles. Tās norisinājās Grieķijas Karalistes galvaspilsētā Atēnās no 1896. gada 6. aprīļa līdz 15. aprīlim. Olimpiskajās spēlēs startēja 241 sportists no 14 pārstāvošajām valstīm. Viņi startēja kopumā 9 sporta veidos, 43 disciplīnās.

No visām 14 pārstāvētajām valstīm šajās olimpiskajās spēlēs medaļas izcīnīja 10 valstis. Papildus vēl trīs medaļas izcīnīja Jauktā komanda, kuru veidoja dažādu valstu pārstāvji. Šī komanda startēja tikai tenisa dubultspēļu sacensībās. ASV šajās olimnpiskajās spēlēs izcīnīja visvairāk zelta medaļu, 11 medaļas, startējot tikai ar 14 sportistiem. Savukārt olimpisko spēļu rīkotāvjats, Grieķija, kura startēja ar 169 sportistiem, šajās olimpiskajās spēlēs kopumā izcīnīja visvairāk medaļu — 46 medaļs. Grieķijai bija arī visvairāk izcīnītās sudraba un bronzas medaļas, attiecīgi 17 un 19 medaļas. Grieķija izcīnīja 10 zelta medaļas, kas ir par vienu zelta medaļu mazāk nekā ASV.

Agrīnajās olimpiskajās spēlēs komandu disciplīnās bija iespējams startēt sportistiem no dažādām valstīm. Vēlāk Starptautiskā Olimpiskā komiteja ar atpakaļejošu datumu izveidoja apzīmējumu "Jauktā komanda" (ar valsts kodu ZZX), lai izdalītu šo sportistu grupu. Daži sportisti izcīnīja medaļas gan individuāli, pārstāvot savu valsti, gan kā jauktās komandas pārstāvji, tāpēc oficiālajā skaitā šīs medaļas tiek dalītas atsevišķi.

Šajās olimpiskajās spēlēs uzvarētājiem tika pasniegta sudraba medaļa un olīvu zars, savukārt otrās vietas ieguvējiem tika piešķirta vara medaļa un laura zars. Starptautiskā Olimpiskā komiteja ar atpakaļejošu datumu ir piešķīrusi zelta, sudraba un bronzas medaļas trīs labākajiem sportistiem katrā no disciplīnām.

Trijās disciplīnās starp vairākiem sportistiem tika sadalītas vienādas medaļas. Šīs disciplīnas bija 100 metru skriešana un kārtslēkšana vieglatlētikā un vienspēles tenisā. Turklāt vairākās disciplīnās bronzas medaļas netika piešķirtas, jo nebija trešās vietas ieguvēja.

## Medaļu tabula pa valstīm
[200px|thumb|ASV trīssoļlēcējs [Džeimss Konolijs ir pirmais atjaunoto olimpisko spēļu čempions.]]

Šī ir pilnā 1896. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu tabula pa valstīm, pamatojoties uz Starptautiskās Olimpiskās komitejas (SOK) medaļu skaitu. Šis rangs tiek veidots pēc katras valsts nopelnīto zelta medaļu skaita. Nākamais tiek ņemts vēkā subraba medaļu skaits, pēc tam — bronzas medaļu skaits. Ja valstīm ir vienāds izcīnīto medaļu skaits ņemot vērā iepriekš norādītās lietas, tām tiek piešķirts vienāds rangs un tās tiek sakārtotas alfabēta secībā. Šo informāciju sniedz Starptautiskā Olimpiskā komiteja, kaut gan tā neatbalsta un neatzīst nevienu klasifikācijas sistēmu.

Nevienu no olimpiskajām medaļām neizcīnīja 4 valstis no visām pārstāvošajām: Bulgārija, Čīle, Itālija un Zviedrija.

## Atsauces
Nikola Hartmane

**Nikola Hartmane** (; dzimusi ) ir bijusī austriešu brīvā stila cīkstone, pieckārtējā pasaules un Eiropas čempione, sešpadsmitkārtējā (1995—2010) Austrijas čempione.

Pēc profesijas Hartmane ir skolotāja.

## Biogrāfija
Nikola Hartmane dzimusi 1975. gadā Gēcisā. Ar brīvo cīņu viņa nodarbojās sava tēva Bruno Hartmaņa (1972. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieks) vadībā. 1992. gada septembrī 17 gadu vecumā Hartmane piedalījās pasaules pieaugušo čempionātā, kur svara kategorijā līdz 57 kg ieguva pēdējo 12. vietu. Arī četrus mēnešus vēlāk, šoreiz Eiropas čempionātā, piecu dalībnieku konkurencē viņa palika pēdējā. Pēc tam nāca pirmie panākumi, 1993. gada jūlijā Pasaules junioru čempionātā viņa bija otrā, bet nepilnu mēnesi vēlāk Pasaules pieaugušo čempionātā Stavernā svara kategorijā līdz 61 kg viņa izcīnīja savu pirmo čempiones titulu. Nākamajos divos pasaules čempionātos 1994. gadā Sofijā un 1995. gadā Maskavā viņa savu čempiones titulu nosargāja.

Sākot ar 1996. gadu piecus gadus pēc kārtas Hartmane kļuva par Eiropas čempioni. Turklāt 1998. gadā Poznaņā un 2000. gadā Sofijā viņa uzvarēja arī pasaules čempionātā. Pasaules un Eiropas čempionātos Hartmane startēja līdz 2009. gadam, tomēr 2000. gadā izcīnītās zelta medaļas abos palika pēdējās. Pēc 2000. gada Eiropas čempionātos viņa ieguva vēl trīs medaļas — sudraba 2003. gadā Rīgā un divas bronzas 2005. gadā Varnā un 2006. gadā Maskavā.

## Apbalvojumi un pagodinājumi
* 2010. gada septembrī iekļauta UWW Slavas zālē.

## Starptautisko sacensību rezultāti
### Dalība pasaules čempionātos

### Dalība Eiropas čempionātos

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Armēņu kvartāls

thumb|Armēņu kvartāls bez apgabala, ko Izraēla uzskata daļu no ebreju kvartāla. Patriarhātā (gaiši pelēkā krāsā) ietilpst Svētā Jēkaba katedrāle (tumši pelēkā krāsā)

**Armēņu kvartāls** (, *Harat al-Arman*; , *Ha-Rova ha-Armeni*; ) ir viena no Jeruzalemes vecpilsētas četrām daļām. Tā atrodas vecpilsētas dienvidrietumu stūrī, un nokļūt tajā var caur Ciānas vārtiem un Jaffas vārtiem. Kvartāla platība ir  (126 dunami), kas ir 14% no kopējās vecpilsētas platības. 2007. gadā iedzīvotāju skaits tajā bija 2424 (6,55% no vecpilsētas iedzīvotājiem). Abos kritērijos tas ir pielīdzināms ebreju kvartālam. Armēņu kvartāls no Kristīgā kvartāla ir atdalīts ar Dāvida ielu, bet no Ebreju kvartāla pa Šabada ielu.

Armēņu klātbūtne Jeruzalemē datējama no mūsu ēras 4. gadsimta, kad Armēnija pieņēma kristietību kā valsts reliģiju un armēņu mūki apmetās Jeruzalemē. Tādējādi tā tiek uzskatīta par vecāko dzīvo diasporas kopienu ārpus armēņu dzimtenes. Kvartāls pakāpeniski  izveidojās ap Svētā Jēkaba klosteri, kas dominē šajā kvartālā, un 19. gadsimtā ieguva savu moderno veidolu. Klosterī atrodas Armēņu Apustuliskās baznīcas Jeruzalemes patriarhāts, kas 7. gadsimtā tika dibināta kā diacēze. Patriarhāts ir kvartāla *de facto* administrators un darbojas kā "maza labklājības valsts" armēņu iedzīvotājiem.

Lai gan armēņi ir oficiāli nošķirti no Grieķu pareizticīgās un latīņu (katoļu) baznīcām, viņi uzskata savu ceturtdaļu par daļu no Kristiešu kvartāla. Jeruzalemes trīs kristiešu patriarhāti un Armēnijas valdība ir publiski paudušas savu pretestību jebkurai abu valstu politiskajai sašķeltībai. Galvenie iemesli atsevišķa armēņu kvartāla pastāvēšanai ir armēņu monofizitisms un atšķirīgā valoda un kultūra, kas atšķirībā no lielākās daļas kristiešu Jeruzalemē (arī Izraēlā un Palestīnā) nav ne arābu, ne palestīniešu.

## Atsauces
Daudz laimes, jubilār!

"Daudz laimes, jubilār!" ir Latvijas Televīzijas raidījums, kas tiek pārraidīts kanālā LTV1. Raidījums ir pēctecis raidījumam "Daudz laimes!". Tā vadītājs ir LTV ilggadējs žurnālists Andrejs Volmārs. Atsevišķas sērijas ir vadījis komponists un kādreizējais LTV kultūras žurnālists Edgars Raginskis, kā arī dzejnieks un žurnālists Toms Treibergs.

Raidījumā tiek aicinātas sabiedrībā zināmas un nozīmīgas personības dažādās dzīves jomās — kultūrā, mākslā, uzņēmējdarbībā u.c. Daži no raidījuma viesiem — Roze Stiebra, Olga Rajecka, Mārtiņš Rītiņš, Viktors Zemgals, Ainars Mielavs, Elita Kļaviņa, Džemma Skulme.

Ar plašo LTV arhīvu palīdzību uzaicinātā personība tiek sveikta dzimšanas dienā, gan arī raidījuma skatītāji, kuriem tiek veltīta apsveikuma dziesma. Raidījuma vadītājs kopā ar jubilāru, pārcilājot dzīves atmiņas un iespaidus, ieskatās Latvijas Televīzijas bagātajā arhīvā, kur slēpjas dažādi kultūrvēsturiskie dārgumi — filmas, koncerti, seriāli, raidījumu sižeti, cilvēku portretstāsti.

Raidījums tiek filmēts dažādās vietās — Berga bazāra telpā—birojnīcā, Rīgas Kino muzejā, Latvijas Nacionālajā operā un baletā, Nacionālajā teātrī, mūzikas namā "Daile" un citviet.

Raidījuma "Daudz laimes, jubilār!" ētera laiks ir piektdienās, plkst. 21.05 (LTV1).

## Atsauces
Tieša runa

**Tieša runa** ir Latvijas Televīzijas Ziņu dienesta veidots diskusiju raidījums, kurā, pieaicinot konkrētās jomas ekspertus, kā arī politiskos pārstāvjus, tiek diskutēts par sabiedrībai nozīmīgiem tematiem, kurus ir aktualizējuši medijos un publiskajā telpā kopumā izskanējuši iztekumi, domas. Raidījuma vadītājs ir LTV Ziņu dienesta atbildīgais redaktors Guntis Bojārs.

Raidījums pirmo reizi ēterā nonāca 2015. gada 2. septembrī, kad raidījuma tēma bija — "Kārtējā "Zolitūde" — traģēdija Varakļānos". Runa bija par traģēdiju Varakļānu veselības centrā, kad puisītis iekrita lifta šahtā, kura neatbilda drošības prasībām. Studijā tika aicināti dažādi viesi — gan bojāgājušā puisīša vecāki, gan tiesībsargājošās institūcijas, gan Varakļānu domes priekšsēdētājs u.c. eksperti.

Raidījuma sākumā diskusijas vadītājs iepazīstina ar konkrētās epizodes viesiem studijā, pēc tam nereti tiek pārraidīts sižets, kurā tiek attainota tēma, par kuru plānots diskutēt epizodes gaitā.

Gadu gaitā ir mainījies studijas izkārtojums un viesi, kā arī raidījuma galviņa jeb intro, bet nav mainījies mērķis — diskutēt par svarīgām un nepieciešamām tēmām, runāt tieši un runāt skaidri.

Raidījums galvenokārt notiek tiešraidē un LTV1 ēterā nonāk trešdienās (plkst. 21.20). Gadu gaitā ir notikuši daži raidījuma "speciālizlaidumi", kuru tēmas ir bijušas breksits, Rīdzenes sarunas, COVID-19 pandēmija u.c.

2019. gada 25. septembra raidījumu "Tieša runa" vadīja LTV ZD žurnālists Gundars Rēders, jo Guntis Bojārs tobrīd atradās Romā, Itālijā, kur Eiropas raidorganizāciju apvienības Radošuma forumā G. Bojāra vadītā raidījuma "Aizliegtais paņēmiens" "Izlaušanās spēle "Latvija"" ieguva galveno balvu.

Raidījuma "Tieša runa" epizodes 2020./2021. gada sezonā pašlaik nav plānotas.

## Atsauces
Aļaža tornis

**Aļaža tornis** () vai **Triglava tornis** (**) ir tornis, vētras patvertne un triangulācijas punkts Triglava kalna virsotnē Slovēnijas ziemeļrietumos. Kopā ar pašu Triglavu tas ir svarīga iezīme Slovēnijas ainavā un simbols slovēnismam. Torni projektēja Goreņskas reģiona Dovjes ciema priesteris Jakobs Aļažs, kurš projektējis un apmaksājis arī vairākas citas patvertnes Slovēnijas kalnos, atbalstot ceļošanu tajos. Mūsdienās tornis pieder valstij, to pārvalda Ļubļanas-Maticas alpīnais klubs un tā zemes gabals pieder Bohiņas pašvaldībai. 

Tornis ir 1,90 m augsts un 1,25 m diametrā. Atrazdamies uz 2864 metrus augstā Triglava, kurš ir augstākais kalns valstī, tā ir arī visaugstāk virs jūras līmeņa esošā būve Slovēnijā.

## Vēsture
1895. gada sākumā, vēloties atbalstīt pieaugošo ārzemnieku interesi par Slovēnijas kalniem, Aļažs ar krītu uz savas istabas grīdas Dovjes pagastā izplānoja cilindrisku torni ar karogu tā augšpusē. Tā paša gada aprīlī viņš no toreizējās Dovjes pašvaldības nopirka 16 m2 Triglava virsotnes par vienu Austroungārijas guldeni, kas viņam deva likumīgas tiesības būvēt ēku uz sava jauniegūtā nekustamā īpašuma, kur agrāk bija atradies koka triangulācijas tornis. Torni uzbūvēja Antons Belecs no Šentvidas netālu no Ļubļanas, no dzelzs un cinkota lokšņu tērauda. Viņš ar četriem strādniekiem atveda torņa daļas uz Triglava virsotni un 1895. gada 7. augustā piecu stundu laikā torni salika. Tā atklāšanas ceremonija un iesvētīšana notika šaurā lokā 22. augustā. Sākotnēji tornī atradās trīs krēsli, virsotnes apmeklētāju reģistrācijas grāmata, barometrs ar termometru, spirta krāsniņa un Marko Pernharta zīmētā *Triglava panorāma*.

Par kalna virsotnes un vecā triangulācijas punkta piederību izcēlās strīdi starp Aļažu un vietējām vāciešu organizācijām, kuros uzvaru guva slovēņu atbalstītais Aļažs. Drīzumā viņš torni ziedoja Slovēnijas Alpīnisma biedrībai. Vēlāk to vairākkārt pārkrāsoja un atjaunoja. Itāliešu valdīšanas laikā to nokrāsoja zaļi-balti-sarkanu, komunistu laikmetā kā bijušās Dienvidslāvijas augstākais punkts tas tika krāsots sarkanā krāsā un dekorēts ar sarkanu zvaigzni, tomēr tas vairāk vai mazāk ir saglabājis sākotnējo izskatu. Zvaigzne tika noņemta īsi pirms Dienvidslāvijas sabrukuma. Pēc Slovēnijas neatkarības pasludināšanas 1991. gada jūnijā pie torņa svinīgi tika pacelts Slovēnijas karogs. 1999. gada 5. oktobrī tornis un tā tuvākā apkārtne tika pasludināti par Slovēnijas nacionālās kultūras lielas nozīmes vietu. 

Tornis tika noņemts no virsotnes ar helikopteru atjaunošanai 2018. gada 7. septembrī un tika novietots atpakaļ tā paša gada 3. oktobrī.

## Galerija

Attēls:AljazevStolp3027.jpg|Skats uz virsotni ar Aļaža torni 
Attēls:AljazevStolp3045.jpg|Torņa iekšpuse 
Attēls:Gipfel Triglav (16518415571).jpg|Torņa ārējie nostiprinājumi
Attēls:Aljažev Stolp pod snegom 1910.jpg|1910. gadā torni bija gandrīz pilnībā apbēris sniegs


## Atsauces

## Ārējās saites
    
* Triglava virsotnes panorāmas attēls
Borislavs Stankovičs

**Borislavs Stankovičs** (; dzimis , miris ) bija serbu basketbolists, basketbola treneris un sporta funkcionārs.

Spēlētāja karjeras laikā spēlējis *[[KK Crvena zvezda]]* un *[[KK Partizan]]* (bija spēlējošais treneris) sastāvā, trīs reizes kļuvis par Dienvidslāvijas līgas čempionu. Pēc spēlētāja karjeras beigām bija treneris Dienvidslāvijas un Itālijas klubos turpmākos 20 gadus. Pēc tam sācis darboties dažādās sporta organizācijās, tai skaitā Starptautiskajā basketbola federācijā (ģenerālsekretārs no 1976. līdz 2003. gadam) un Starptautiskajā Olimpiskajā komitejā. Viņa vadības FIBA laikā tika atļauts NBA spēlētājiem piedalīties olimpiskajās spēlēs.

Stankovičs ir uzņemts Basketbola slavas zālē, Sieviešu basketbola slavas zālē un FIBA slavas zālē. Saņēmis Olimpisko ordeni.

## Atsauces

## Ārējās saites
Tomašs Sikora

**Tomašs Sikora** (; dzimis  Vodzislavā Slonskā, Polijā) ir bijušais poļu biatlonists,  sudraba medaļas ieguvējs masu startā un 1995. gada pasaules čempions 20 km individuālajā distancē.

## Karjera
Ar biatlonu sāka nodarboties 1989. gadā. Pasaules kausa sacensībās debitēja  Lillehammerē.  Bādgašteinā, Austrijā, izcīnīja savu pirmo godalgu PK posmos, 20 km individuālajā distancē iegūstot 3. vietu. Ziemas olimpiskajās spēlēs pirmo reizi piedalījās 1994. gadā Lillehammerē, kur bija arī Polijas karognesējs atklāšanas ceremonijā. Savās debijas olimpiskajās spēlēs sprintā ierindojās 32. vietā, bet stafetes komandas sastāvā ieguva 8. vietu.

Pasaules čempionātā pirmoreiz piedalījās 1995. gadā Antholcā un izcīnīja zelta medaļu 20 km individuālajā distancē. 1997. gada Pasaules čempionātā ieguva bronzu komandu sacensībās. 2000. gada Eiropas čempionātā Zakopanē kļuva par čempionu iedzīšanā. Kopā Eiropas čempionātos izcīnījis sešas zelta medaļas. 

2004. gada Pasaules čempionātā Oberhofā ieguva sudraba medaļu 20 km individuālajā distancē. 2003.—2004. gada sezonas PK kopvērtējumā klasikā ieguva 3. vietu.

 Turīnā izcīnīja sudraba medaļu 15 km distancē ar kopēju startu, 6,3 sekundes zaudējot vācu biatlonistam Mihaelam Greisam. 2005.—2006. gada sezonā uzvarēja Pasaules kausa sprinta ieskaitē. 2008.—2009. gada sezonā izcīnīja 2. vietu Pasaules kausa kopvērtējumā, piekāpjoties tikai norvēģu biatlonistam Ūlem Einaram Bjērndalenam. Pēc 2011.—2012. gada sezonas noslēdza biatlonista karjeru.

## Karjeras rezultāti
### Olimpiskās spēles

### Pasaules čempionāts

### Pasaules kausa kopvērtējums
thumb|250px|Tomašs Sikora Pasaules kausa sacensībās 2010. gadā

### Individuālās uzvaras

## Atsauces

## Ārējās saites
Planīca (Slovēnija)

thumb|282px|Skats uz Planīcu no Slemes kalna ('''')
**Planīca** (, IPA: ) ir Alpu ieleja Slovēnijas ziemeļrietumos pie robežas ar Itāliju, kas sniedzas uz dienvidiem no pierobežas ciemata Ratečes, netālu no cita plaši pazīstama slēpošanas kūrorta — Kraņska Goras. Tālāk uz dienvidiem ieleja saucas par Tamara ieleju, kur Tamara kalnu apmetne ir populārs pārgājienu galamērķis Triglava nacionālajā parkā. No rietumpuses ieleju ierobežo Ponca kalni ar augstāko virsotni Visokaponcu (2274 m), no austrumiem Ciprnika (1745 m) un Slemes (1815 m) kalni, no dienvidiem Tamara ielejas galā Moistrovka (2366 m), Travniks (2379 m) un Jalovecs (2645 m). Pati ieleja atrodas 850—870 m virs jūras līmeņa.

## Sports

Planīca ir slavena ar tramplīnlēkšanu un tajā uzbūvēts Ziemeļu divcīņas centrs (*Nordijski center Planica*). Pirmais slēpošanas tramplīns tika uzcelts pirms 1930. gada Ponca kalnu nogāzē. 1933. gadā Ivans Rožmans uzcēla lielāku tramplīnu, kas inženiera Stanko Bloudeka vārdā tika dēvēts par "Lielo Bloudeku". No tā drīz aizsākās īpašs sporta veids: lidojošie tramplīnlēcieni ar mērķi sasniegt maksimālo attālumu. Pirmo lidojošo lēcienu pāri 100 m attālumam šeit panāca austrietis Jozefs "Seps" Bradls 1936. gadā. Tajā laikā tas bija lielākais tramplīnlēkšanas kalns pasaulē. 1969. gadā Vlado un Janezs Gorišeki uzcēla jaunu K-185 lēkšanas tramplīnu — "Brāļu Gorišeku lidotavu" *(Letalnica bratov Gorišek)*, no kura 2019. gadā Rjoju Kobajaši izdarīja 252 metru tālu lēcienu, kas kļuva par pasaules rekordu.

2020. gada martā Planīcā bija plānots kārtējais pasaules lidojošās lēkšanas čempionāts, kas epidemioloģisku apsvērumu dēļ tika pārcelts uz nākamo sezonu.

## Transports

Caur Rateči ielejas ziemeļdaļā iet šoseja, kas savieno Ļubļanu ar Ziemeļitāliju. Atzarojums no tās ved uz dienvidiem gar tramplīnlēkšanas centru līdz Tamaras apmetnei.

## Attēli

Planica_s_Ciprnika_DP_2016-07-24.jpg|Skats uz slēpju tramplīnu centru no Ciprnika kalna 2016. gada jūlijā.
Snow and falling water.jpg|Planīca maijā.
Planica Razgled 2.jpg|Skats no "brāļu Gorišeku lidotavas".
PlanicaSkiJumps2009Final.JPG|Pasaules kausa sacensību laikā.


## Atsauces

## Ārējās saites

* Slēpošanas centra oficiālā vietne
Sastrēgumstunda

**"Sastrēgumstunda"** bija Latvijas Televīzijas Ziņu dienesta un Aktuālās informācijas raidījumu nodaļas veidots raidījums. "Sastrēgumstundas" mērķis - ne tikai analizēt konfliktus un pretrunas politiskajos, ekonomiskajos un citos Latvijas iedzīvotājiem svarīgos jautājumos, bet identificēt problēmu un meklēt risinājumu. Tā vadītāji bija LTV ZD žurnālists Gundars Rēders, LTV ZD žurnāliste (tagad LTV korespondente Briselē) Ilze Nagla, kā arī bijušais LNT ziņu moderators Ģirts Timrots. Interesanti, ka 20. gs. 90. gadu beigās Timrots savu karjeru TV sāka Latvijas Televīzijā kā rīta programmas vadītājs.

Raidījums pirmo reizi kanāla LTV1 ēterā bija 2011. gada 16. novembrī. Raidījums "Sastrēgumstunda" bija daļējs pēctecis žurnālista Jāņa Dombura vadītajam raidījumam "Kas notiek Latvijā?". Tāpat kā J. Dombura vadītais raidījums, arī "Sastrēgumstunda" Latvijas Televīzijā bija redzema trešdienās, plkst. 21.20.

Raidījumam "Sastrēgumstunda" laika gaitā ir mainījies studijas izkārtojums, raidījuma satura koncepts, kā arī raidījuma galviņa (intro) ir piedzīvojusi būtiskas pārmaiņas.

Uz raidījuma filmēšanu sākotnēji tika aicinātas trīs puses - raidījuma viesi, eksperti (viesi ar ekspertiem arī savstarpēji diskutēja) un trešā puse - skatītāji, cilvēki no dažādām Latvijas vietām, ar dažādu nodarbošānās veidu. Vēlākajos raidījuma filmēšanas gados diskusija bija tikai starp raidījuma vadītāju un politiķiem/ekspertiem. Raidījuma laikā tika nodrošināts telefonbalsojums, kur skatītāji otrpus ekrānam varēja izteikt savu viedokli, piezvanot uz kādu no tālruņiem, kurš bija saistīts ar konkrēto jautājumu.

Raidījuma pēdējā diskusijas (2015. gada 13. jūlijā) tēma: "Kāpēc radās sarežģījumi Skolu jaunatnes svētkos?". Uz diskusiju raidījuma vadītājs Gundars Rēders aicināja gan toreizējo Izglītības un zinātnes ministri Mārīti Seili, gan svētku izpilddirektori Agru Bērziņu un citus atbildīgos par radušos situāciju.

## Atsauces
Adreses

**"Adreses"** ir *[[VFS films]]* veidots raidījums par arhitektūru un dzīvesvidi mūsdienu Latvijā, Raidījumu veidoja un vadīja žurnālists, arhitektūras apskatnieks Mārtiņš Ķibilds.

Raidījumā tika apskatītas un salīdzinātas šķietami citādas, taču saistītas būves, vienlaikus informāciju par objektiem, to stāstus pasniedzot kodolīgi, koncentrēti un interesanti. Tādējādi "Adreses" bija iemīļots raidījums daudzu iedzīvotāju vidū. Raidījumā "Adreses" tika stāstīts par dažādām celtnēm Latvijā, dažādās valsts vietās — sākot ar savdabīgajiem un unikālajiem koka arhitektūras paraugiem, skaistiem savrupnamiem un modernām villām, līdz Latvijā nozīmīgākajām celtnēm, piemēram, Latvijas Nacionālo bibliotēku, Latvijas Nacionālo Mākslas muzeju, Aglonas baziliku.

Mārtiņš Ķibilds intervijā portālam "Pieturpunkti" par ceļu uz raidījuma "Adreses" izveidošanu:

"Adrešu" pirmajā sērijā, kura ēterā nonāca 2015. gada 3. septembrī, M. Ķibilds un raidījuma komanda devās uz Saldus Mūzikas un mākslas skolu un uz Pārdaugavas *[[Z-Towers]]*.

Uz raidījuma sēriju filmēšanu tika aicinātas sabiedrībā zināmas un konkrētā tēmā zinošas personības, piemēram, Dārta Danēviča, Vilis Daudziņš, Andrejs Žagars, Kārlis Kazāks, Dainis Īvāns, Pauls Timrots, Ieva Akurātere u.c.

## Sērijas

## M. Ķibilda nāve
2019. gada 26. oktobrī Amsterdamā pēkšņi mira raidījuma "Adreses" veidotājs Mārtiņš Ķibilds. Raidījuma pēdējās divas sērijas, proti, 51. un 52. sērija, tika veidotas kā atvadu epizodes, kurās tika parādīts tas materiāls (4 adreses), kas bija nofilmēts, kad M. Ķibilds vēl bija dzīvs.

51. raidījuma sēriju vadīja raidījuma režisori — Uģis Olte un Gatis Belogrudovs. Tās ievadā abi stāvēja uz nepabeigtā tilta pie Daugavgrīvas ielas un aicināja pieminēt M. Ķibildu ar klusuma brīdi. Adreses šajā sērijā — dzīvojamā māja Pāvilostā un Valsts prezidenta rezidence Jūrmalā.

52. raidījuma sēriju vadīja Mārtiņa Ķibilda dēli — Gustavs Ķibilds un Brunis Ķibilds. Šajā sērijā arī bija divi adrešu stāsti, taču šie bija noslēdzošie — Gulbenes-Alūksnes šaursliežu dzelzceļš un velotreks Rīgā pie VEF kultūras pils (zināms kā "Marsa parks").

## Atsauces
Nura Tatara

**Nura Tatara** (; dzimusi ) ir Turcijas tekvondiste, pasaules un Eiropas čempione, olimpisko spēļu medaļniece.

## Biogrāfija
Nura Tatara dzimusi 1992. gada 16. augustā Vanā. Viņa ir kurdu izcelsmes turciete.

### Tekvondo karjera
Sākumā viņa pārstāvēja Ankaras sporta klubu *TSE*, pēc tam — Ankaras *"İller Bankası"*. Viņas trenere bija Džineita Gilčeka..

2007. gadā 15 gadu vecumā Nura Tatara kļuva par Eiropas tekvondo junioru čempionāta bronzas medaļnieci. Turpmākajos gados viņa veiksmīgi piedalījās dažādos Eiropas tekvondo junioru čempionātos, 2009. un 2010. gadā kļūstot par Eiropas čempioni. Tajā pašā 2010. gadā Sanktpēterburgā viņa piedalījās Eiropas pieaugušo čempionātā, izcīnot sudraba medaļu.

Pirmie panākumi ļāva runāt par Nuru Tataru kā spilgtāko Turcijas tekvondo komandas "jaunpienācēju" . 2012. gadā viņa kļuva par Eiropas čempioni, iegūstot tiesības piedalīties olimpiskajās spēlēs. Londonā viņa ieguva olimpisko spēļu sudraba medaļu, finālā zaudējot korejietei Hvanai Gjunsonai ar rezultātu 5:12..

2013. gadā Mersinā Nura Tatara kļuva par Vidusjūras spēļu čempioni..

2014. gada Eiropas čempionātā Baku Nura Tatata pusfinālā zaudēja topošajai čempionei krievietei Anastasijai Barišņikovai, taču izdevās uzvarēt duelī par bronzas medaļu..

2015. gada pasaules čempionātā Čeļabinskā viņa kļuva par vicečempioni un ieguva bronzas medaļu Universiādes sacensībās Kvandžu. Nura Tatara piedalījās pirmajās Eiropas spēlēs Baku, tur izcīnot bronzas medaļu. Turnīra laikā viņa ceturtdaļfinālā zaudēja azerbaidžānietei Faridai Azizovai, bet pēc tam, piedaloties gandarījuma cīņās, ieguva bronzu, pieveicot holandieti Džoisu van Bārenu un pēc tam francūzieti Abiju Niāru..

2016. gadā viņa atkal ieguva tiesības piedalīties savās otrajās olimpiskajās spēlēs, kas notika Riodežaneiro. Svara kategorijā līdz 67 kilogramiem Nura Tatara aizkļuva līdz pusfinālam, kur papildu kārtā pēc pēkšņas nāves likuma zaudēja francūzietei Abijai Niārai, bet bronzas mačā uzvarēja Čuanu Čiačia no Taivānas..

2018. gadā maijā Nura Tatara ieguva sudraba medaļu Eiropas čempionātā, bet gada otrajā pusē bronzas medaļu *Grand Prix* sacensībās Mančestrā un zelta medaļu *Grand Prix* sacensībās Fudžeirā.

2019. gadā Tatara papildināja savu medaļu krājumu, iegūstot sudraba medaļu pasaules čempionātā Mančestrā.

### Privātā dzīve
2017. gadā Nura Tatara apprecējās ar bijušo irāņu tekvondistu Mehranu Askari.

## Atsauces

## Ārējās saites
Lietuvas Etnogrāfijas muzejs

thumb|250px|Ieeja muzejā

**Lietuvas Etnogrāfijas muzejs** (), iepriekš **Lietuvas Tautas sadzīves muzejs** (*Lietuvos liaudies buities muziejus*), ir 1974. gadā Rumšišķēs dibināts brīvdabas muzejs. Tajā apskatāma Lietuvas kultūrvēsturisko novadu arhitektūra, kultūra, sadzīve un dārzkopība. Ar 194 hektāru lielajā teritorijā izvietotām 140 ēkām un 91 420 eksponātiem tas ir viens no lielākajiem etnogrāfiskajiem muzejiem Eiropā.

## Galerija

Rumšiškės (Rumszyszki) - Open air ethnographic museum 5.jpg|18.—19. gadsimta mijā Erlēnos (*Erlėnai*), Žemaitijā, celta zemnieku sēta
Zemaiciu_kletis,_2007-04-21.jpg|19. gadsimta pirmajā pusē Judrēnos (*Judrėnai*), Žemaitijā, celta klēts
Suvalkiečių stuba, LLBM.JPG|20. gadsimta sākumā Obelinē (*Obelinė*), Suvalkijā, celta suvalkiešu dzīvojamā māja (*stuba*)
Aliejaus spaudykla, LLBM.JPG|20. gadsimta eļļas spiestuve no Mazišķes (*Mažiškė*), Suvalkijā
Aukšaičių sodyba iš Spalviškių, LLBM.JPG|1864. gadā Spalvišķos (*Spalviškiai*), Aukštaitijā celta dzīvojamā māja
Dzūkų sodyba, LLBM.JPG|Dzūkiešu sēta, priekšpusē — 19. gadsimta vidū Zervīnos (*Zervynos*) un 1895. gadā Musteikā (*Musteika*) celtas dzīvojamās mājas, labajā pusē — 1946. gadā Dubininkā (*Dubininkas*) celta kūts
Rumsiskes. Liaudies buities muziejus.Malunas.jpg|1901. gadā Vaivadišķos (*Vaivadiškiai*) celtas dzirnavas
LT RUMSISKES LIAUDIES MZ 200708 006.JPG|1776. gadā celtā Račkišķes kapela (*Račkiškės koplyčia*)
Aristavėlės dvaras.JPG|16. gadsimtā celtā Aristaveles muiža (*Aristavėlės dvaras*)
Rumsiskes giftshop.jpg|Lietuvas Etnogrāfiskā muzeja dāvanu veikals


## Atsauces

## Ārējās saites

*
Tekstulariīdas

**Tekstulariīdas** (*Textulariida*) ir foraminīferu kārta, kuras pārstāvji veido aglutinētas čaulas, sastāvošas no dažādiem svešķermeņiem (smilšu graudiņiem, sūkļu spīkulām, vizlas plāksnītēm, citu sīkāku foraminīferu čaulām, kramaļģēm u.c.), kas salīmētas kopā ar organisku vai kaļķa cementu, veidojot organisma ārējo apvalku. Sākotnēji kārtu sastādīja visas foraminīferas ar šādu čaulu tipu, taču ģenētiskie pētījumi parādīja, ka šie organismi neveido vienotu evolucionējušu atzaru, un vairākas virsdzimtas tika pārceltas uz *[[Allogromiida]]* kārtu. Pārējās formas var iedalīt trīs kategorijās: *[[Trochamminida]]* un *[[Lituolida]]* ar organiska cementa čaulu un *Textulariida*, kas čaulas veido ar kaļķa cementu. Visas trīs grupas fosilā veidā ir zināmas jau no kembrija.

Čaulām ir liela morfoloģiska daudzveidība no vienkāršām, lodveidīgām vai cauruļveidīgām līdz sarežģītām, sazarotām, spirāliskām, vārpstveidīgām, diskveidīgām u.t.t., taču visbiežāk tās ir divās rindās izvietotas kameru rindas ar vienkāršu vai caurumotu atveri uz septālās virsmas.

## Sistemātika
Tekstulariīdu kārtā ir iekļautas šādas virsdzimtas:
* Kārta: **Textulariida** Calkins, 1909
::* Virsdzimta: † Moravamminoidea Pokorný, 1951
::* Virsdzimta: † Nodosinelloidea Rhumbler, 1895
:* Apakškārta: Textulariina Delage & Hérouard, 1896
::* Virsdzimta: Chrysalidinoidea Neagu, 1968
::* Virsdzimta: Eggerelloidea Cushman, 1937
::* Virsdzimta: Textularioidea Ehrenberg, 1838

(†) - izmirušu organismu grupa.

## Atsauces

## Ārējās saites
Paukošana 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs

**[[Paukošana]] [[1896. gada vasaras olimpiskās spēles|1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs]]** bija viens no deviņiem sporta veidiem olimpisko spēļu programmā. Paukošanas sacensības tika aizvadītas no 7. līdz 9. aprīlim un tās notika Zapionā. Sportisti varēja sacensties 3 disciplīnās: florete, florete meistariem un zobens. Bija plānots, ka tiks aizvadītas sacensības ar špagu, taču tās tika atceltas. Paukošanas sacensības tika aizvadītas līdz trim pieskārieniem. Paukošana bija vienīgais sporta veids šajās olimpiskajās spēlēs, kur varēja startēt arī profesionāļi. Šajās olimpiskajas spēlēs startēja 15 paukotāji no 4 valstīm.

Disciplīnā ar floreti par čempionu tika atzīts Francijas sportistu Eiženu Anrī Gravlotu. Floretē meistariem par čempionu atzina Grieķijas paukotāju Leonidu Pirgu, bet disciplīnā ar zobenu par čempionu tika atzīts Joannis Georgjadis. Kopumā medaļas ieguva 8 sportisti no 3 valstīm. Visvairāk medaļas paukošanas sacensībās ieguva Grieķijas sportisti — 4 medaļas.

## Kalendārs

## Medaļu ieguvēji
[250px|thumb|[Floretes disciplīnas fināla mačs 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.]]
Šīs medaļas piešķīra Starptautiskā Olimpiskā komiteja ar atpakaļejošu datumu; spēļu laikā uzvarētājiem tika piešķirta sudraba medaļa, bet turpmākās vietas netika apbalvotas.

### Medaļu sadalījums starp valstīm

## Pārstāvētās valstis un sportisti
Paukošanā startēja 15 sportisti no četrām valstīm.

### Valstis
200px|thumb|Francijas paukotāju komanda 1896. gada olimpiskajās spēlēs.
*Iekavās uzrādīts sportistu skaits no valsts.*
* 
* 
* 
* 

### Sportisti

## Atsauces

*  (Digitally available at http://www.la84foundation.org/6oic/OfficialReports/1896/1896.pdf )
*  (Excerpt available at http://www.la84foundation.org/6oic/OfficialReports/Mallon/1896.pdf )
* 

## Ārējās saites
* Starptautiskās olimpiskās komitejas rezultātu datubāze.
Dzjanmeņa

**Dzjanmeņa** (,  — 'upes vārti') ir prefektūras līmeņa municipalitāte Guandunas provincē Ķīnas dienvidos. Atrodas provinces dienvidos pie Sjihes upes, rietumos no Pērļu upes deltas. Robežojas rietumos ar Jandzjanu, ziemeļos — ar Juņfu un Fošaņu, austrumos — ar Džunšaņu un Džuhai, dienvidos to apskalo Dienvidķīnas jūra.

## Vēsture
Dzjanmeņa sākusi veidoties kā rosīga tirdzniecības vieta ap 1363. gadu un strauji attīstījās līdz pat 17. gadsimtam. 1662. un 1664. gadā Cjinu dinastijas valdība izdeva tā sauktos «pārvietošanas rīkojumus», kas piespieda piekrastes iedzīvotājus 50 jūdžu platā joslā pamest mājas un pārcelties zemes iekšienē. Dzanmeņas iedzīvotāji bija piesti pārcelties, līdz pēc astoņiem gadiem pavēle tika atcelta un iedzīvotāji varēja atgriezties. Pēc Opija kara Dzjanmeņa tika atvērta kā tirdzniecības osta ārzemniekiem. 1951. gadā Dzjanmeņa tika pasludināta par patstāvīgu pašvaldību, bet 1983. gadā reorganizēta par prefektūras līmeņa municipalitāti.

## Ekonomika
Galvenās rūpniecības nozares ir tekstilrūpniecība, elektronika, mēbeļu un ādas izstrādājumu ražošana, kā aŗi mašīnbūve un ķīmiskā rūpniecība. Senas tradīcijas ir arī papīra un cukura rūpniecībai.

## Atsauces

## Ārējās saites
Peldēšana 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs

**[[Peldēšana]] [[1896. gada vasaras olimpiskās spēles|1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs]]** bija viens no deviņiem sporta veidiem, kas bija iekļauts olimpisko spēļu programmā. Peldēšanas sacensības tika aizvadītas 11. aprīlī Zijas līcī. Peldēšanā varēja sacensties 4 disciplīnās brīvajā stilā: 100 metri, 500 metri, 1200 metri un 100 metri jūrniekiem. Peldēšanas sacensībās kopā startēja 13 sportisti no 4 valstīm.

Peldēšana bija vienīgais sporta veids, kuram šajās olimpiskajās spēlēs netika veidota speciāla infrastruktūra. Sportisti, kuri sacentās peldēšanā tika ievesti līcī un viņiem bija jāpeld krasta virzienā.

Par čempionu 100 metru brīvajā stilā tika atzīts Ungārijas sportists Alfrēds Hajošs; 500 metru brīvajā stilā uzvarēja Austrijas sportists Pauls Neimanis; 1200 metros brīvajā stilā arī uzvarēja ungārijas sportists Alfrēds Hajošs; bet 100 metros brīvajā stilā jūrniekiem uzvarēja Grieķijas sportists Joannis Malokinis. Ungārs Alfrēds Hajošs izcīnīja divas zelta medaļas, savukārt grieķis Efstatijs Horafs izcīnīja divas bronzas medaļas, pārējie sportisti izcīnīja pa vienai medaļai. Ungārija bija vienīgā, kas peldēšanā izcīnīja 2 zelta medaļas, taču visvairāk medaļu izcīnīja Grieķijas sportisti, kopā 7 medaļas.

## Kalendārs

## Medaļnieki
Šīs medaļas piešķīra Starptautiskā Olimpiskā komiteja ar atpakaļejošu datumu; Spēļu laikā uzvarētājiem tika piešķirta sudraba medaļa, bet turpmākās vietas netika apbalvotas.

[200px|thumb|Skats no [peldēšanas sacensībām 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.]]

### Sportisti ar vairākām medaļām

### Medaļu sadalījums starp valstīm

## Pārstāvētās nācijas un sportisti
Peldēšanā startēja 15 sportisti no četrām valstīm.

### Valstis
*Iekavās uzrādīts sportistu skaits no valsts.*
* 
* 
* 
* 

### Sportisti

## Atsauces

## Ārējās saites
* 
* 
* 
* Starptautiskās olimpiskās komitejas rezultātu datubāze.
Riteņbraukšana 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs

**[[Riteņbraukšana]] [[1896. gada vasaras olimpiskās spēles|1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs]]** bija viens no deviņiem sporta veidiem, kas bija iekļauts olimpisko spēļu programmā. Riteņbraukšanas sacensības notika 8. aprīlī un no 11. līdz 13. aprīlim. Riteņbraukšanā kopumā tika aizvadītas 6 disciplīnas, no tām 1 disciplīna bija šosejas riteņbraukšanā un 5 disciplīnas treka riteņbraukšanā. Šosejas riteņbraukšanā tika aizvadīts grupas brauciens, savukārt treka riteņbraukšanā —  sprints, individuālais brauciens, 10 kilometru, 100 kilometru un  12 stundu braucieni. Riteņbraukšanā startēja 19 sportisti no 5 valstīm.

Par čempionu grupas braucienā kļuva Grieķijas sportists Aristidis Konstantinidis; sprinta, individuālajā braucienā un 10 kilometru braucienā par čempionu kļuva Francijas sportists Pols Masons; 100 kilometru braucienā uzvarēja Francijas sportists Leons Flamāns; savukārt 12 stundu braucienā uzvarēja Austrijas sportists Ādolfs Šmals. Pols Masons bija vienīgais, kurš izcīnīja trīs zelta medaļas, viņa tautietis Leons Flamāns arī kopā izcīnīja trīs olimpiskās medaļas, 1 zelta, 1 sudraba un 1 bronzas medaļu. Savukārt Austrijas sportists Ādolfs Šmals izcīnīja 1 zelta un 2 bronzas medaļas. Francija kopsummā riteņbraukšanā izcīnīja 6 medaļas (4 zelta, 1 sudraba un 1 bronzas medaļu).

## Kalendārs

## Medaļnieki
[200px|thumb|Skats no [Riteņbraukšana 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — grupas brauciens vīriešiem|grupas brauciena ritenbraukšanā 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.]]
Šīs medaļas piešķīra Starptautiskā Olimpiskā komiteja ar atpakaļejošu datumu; Spēļu laikā uzvarētājiem tika piešķirta sudraba medaļa, bet turpmākās vietas netika apbalvotas.

; Šosejas riteņbraukšana

; Treka riteņbraukšana

### Sportisti ar vairākām medaļām
[200px|thumb|[Leons Flamāns un Pols Masons kopā olimpiskajās spēlēs izcīnīja 6 medaļas.]]

### Medaļu sadalījums pa valstīm

## Pārstāvētās valstis un sportisti
Riteņbraukšanā startēja 19 sportisti no četrām valstīm.
### Valstis
*Iekavās uzrādīts sportistu skaits no valsts.*
* 
* 
* 
* 
* 

### Sportisti

## Atsauces

## Ārējās saites
*  (Digitally available at http://www.la84foundation.org/6oic/OfficialReports/1896/1896.pdf )
*  (Excerpt available at http://www.la84foundation.org/6oic/OfficialReports/Mallon/1896.pdf )
* 
* Starptautiskās olimpiskās komitejas rezultātu datubāze.
Veģu senkapi

**Veģu senkapi** ir aizsargājams arheoloģijas piemineklis Talsu novada Abavas pagastā, Abavas labajā krastā, otrpus ceļam no Veģu kapiem. 14. gadsimta ugunskapi tika atklāti 1935. gadā, paplašinot Valgales—Veģu lielceļu (mūsdienās valsts autoceļš V1362, Abavciems—Veģi). Tika atsegtas deviņu ugunskapu vietas. 1936. gadā, izdarot arheoloģiskos izrakumus Eduarda Šturma vadībā, atklāja vēl septiņus ugunskapus.

## Ārējās saites
* Nacionālās kultūras mantojuma pārvaldes db
Ģedertu senkapi

**Ģedertu senkapi** ir aizsargājams arheoloģijas piemineklis Talsu novada Abavas pagastā, Valgales kreisajā krastā, iepretim Valgales kapiem, pie bijušajām Ģedertu mājām.

## Ārējās saites
*Nacionālās kultūras mantojuma pārvaldes db
KRAKsat

***KRAKsat*** bija Polijas nanopavadonis. Tas 2019. gada aprīlī ar kravas kuģi *[[NG-11|Cygnus NG-11]]* tika nogādāts Starptautiskajā kosmosa stacijā (SKS), no kurienes brīvā lidojumā orbītā palaists jūlijā, bet drīz sabojājās.

Kosmiskā aparāta galvenais uzdevums bija izpētīt ferošķidruma uzvedību bezsvara apstākļos speciāli radītā mainīgā magnētiskā lauka ietekmē.

Pavadoni izgatavoja Staņislava Stašica Kalnu metalurģijas akadēmijas un Jagaiļa Universitātes studenti Krakovā sadarbībā ar uzņēmumu *[[SatRevolution]]*.
*KRAKsat* tika veidots *[[CubeSat]]* *1U* formā ar masu aptuveni 1,4 kg. *SatRevolution* piegādāja pavadoņa platformu *SR-NANO-BUS*, kurā ietilpa elektroapgādes un sakaru moduļi, kā arī mehāniskā struktūra ar saules bateriju paneļiem. Pavadoni 2019. gada janvārī integrēja abu augstskolu komandu dalībnieki uzņēmuma galvenajā mītnē Vroclavā.

## Lidojuma gaita
*KRAKsat* tika palaists  20:46:07 *UTC* ar nesējraķeti *[[Antares 230]]* no Vidusatlantiskā reģionālā kosmoporta kravas kuģa *[[SpaceX CRS-11]]* hermētiskajā nodalījumā kopā ar citiem nanopavadoņiem. Kravas kuģis SKS sasniedza 19. aprīlī.

*KRAKsat* tika palaists orbītā brīvā lidojumā 3. jūlijā 11:50 *UTC* no nanopavadoņu palaišanas iekārtas *NanoRacks NRCSD-16* pie *Kibo* moduļa reizē ar otru Polijas pavadoni *[[Światowid]]*.

Pēc palaišanas orbītā *KRAKsat* nepārtraukti pārsāknējās. Tā iemesls bija zems spriegums, kas nepietika sistēmu darbināšanai. Kad spriegums pazeminājās līdz kritiskajam līmenim, vadības sistēma izslēdzās, akumulators nedaudz uzlādējās, sistēma sāknējās un atkal izslēdzās. Pārsāknēšanās notika vairākas reizes vienā orbītas vijumā. Līdz 2019. gada 10. decembrim pavadonis bija pārsāknējies 308 tūkstošus reižu.

## Atsauces

## Ārējās saites
* ''KRAKsat'' 
* KRAKsat Space Systems facebook
* KrakSat Gunter Dirk Krebs
Ādolfs Šmals

**Felikss Ādolfs Šmals** (; dzimis , miris ) bija Austrijas paukotājs un riteņbraucējs, 1896. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieks un trīs olimpisko medaļu ieguvējs riteņbraukšanā.

Šmals ir piedzimis Dortmundē, bet miris Zalcburgā.

## 1896. gada vasaras olimpiskās spēles
Šmals 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Atēnās startēja divos sporta veidos — paukošanā un riteņbraukšanā.

1896. gada 8. aprīlī viņš startēja 100 kilometru braucienā. Taču viņš bija viens no septiņiem sportistiem, kas šajā disciplīnā nefinišēja.

Nākamajā dienā, 9. aprīlī, viņš startēja paukošanā ar zobenu. Šmals no četrām cīņām uzvarēja tikai vienā, pieveicot Grieķijas sportistu Georgiju Iatridi, bet zaudēja Grieķijas sportistiem Telemaham Karakalam un Joannim Georgjadim un Dānijas sportistam Holgeram Nīlsenam.

Pēc dienas pārtraukuma, 11. aprīlī, Šmals demonstrēja lielisku formu un  ieguva divas bronzas medaļas. Pirmā disciplīna, kurā viņš tajā dienā startēja, bija treka riteņbraukšanas individuālais brauciens. Ādolfa Šmala rezultāts sākotnēji bija identisks ar Grieķijas sportista Stamata Nikolopula rezultātu — 23 sekundes. Viņi abi veica pārbraucienu, kur labāku rezultātu uzstādīja Nikolopuls, 25.4 sekundes, bet Šmala rezultāts bija 26.6 sekundes. Viņi abi piekāpās arī Francijas sportistam, zelta medaļas ieguvējam, Polam Masonam.

Pēc tam Šmals izcīnīja trešo vietu arī 10 kilometru sacensībās, zaudējot Francijas sportistiem Polam Masonam un Leonam Flamānam

13. aprīlī Šmals beidzot izcīnīja arī zelta medaļu 12 stundu sacensībās. Viņš 12 stundu laikā veica 314.997 kilometrus. Jau desmitajā aplī Šmals bija noķēris visus 7 sportistus par apli un turpmāko sacensību daļu Šmals pieskatīja Lielbritānijas sportistu Frederiku Kīpingu. Šajā disciplīnā šie abi sportisti bija vienīgie, kas spēja veikt braucienu visas 12 stundas.

### Rezultāti

## Rakstīšana
Šmals, tāpat kā viņa tēvs, bija žurnālists, vēlāk arī vairāku grāmatu autors, parakstīja tās ar vārdu Ādolfs Šmals-Filiuss (), viņa populārākais darbs bija 1904. gadā sarakstītais *Ohne Chauffeur* ("Bez vadītāja"), rokasgrāmata motociklistiem.

## Atsauces

## Piezīmes
*  (Fragments pieejams https://web.archive.org/web/20080411091042/http://www.la84foundation.org/6oic/OfficialReports/Mallon/1896.pdf)
* 

## Ārējās saites

 
* Ādolfs Šmals (SOK profils) 
* Ādolfs Šmals (Sports Reference profils)
Kaspars Stupelis

**Kaspars Stupelis** (dzimis  Cēsīs) ir bijušais latviešu motokrosa sportists blakusvāģu klasē, kantētājs. Četrkārtējs pasaules čempions.

## Biogrāfija
Uzaudzis Vecpiebalgā. Aktīvi nodarbojas arī ar citiem sporta veidiem, īpaši distanču slēpošanu, kur ar labiem panākumiem startējis tradicionālajā slēpojumā "Apkārt Alaukstam", un kalnu riteņbraukšanu.

Pasaules čempionātā motokrosā blakusvāģu klasē debitēja 2001. gadā kā Modra Štelles kantētājs.

2003. gadā kļuva par vairākkārtējā pasaules čempiona nīderlandieša Daniela Vilemsena kantētāju, ar kuru kopā gan 2003., gan 2004. gada tika izcīnīts pasaules čempiona tituls. No 2005. līdz 2008. gadam sadarbojās ar titulēto latvieti Kristeru Serģi, kopīgi divreiz izcīnot otro vietu pasaules čempionāta kopvērtējumā. 2009. gadā bijis beļģa Nikija Pulinksa, 2010. — 2011. gadā Māra Rupeika kantētājs. No 2012. gada līdz 2015. gadam bija nīderlandiešu braucēja Etjēna Baksa kantētājs, kopīgi tiekot pie sava trešā pasaules čempiona titula (2015).

2016. gada sezonā bija beļģa Bena Adriansena kantētājs, taču sacensībās martā piedzīvoja ceļgala krustenisko saišu un meniska plīsumu, no kura atlaba piecus mēnešus. 2017. gadā bija Jāņa Daidera kantētājs, bet 2018. gadā atgriezās Etjēna Baksa komandā, ar kuru 2019. gadā vēlreiz izcīnīja pasaules čempiona titulu. 2008. un 2019. gadā ieguva Latvijas Gada balvu sportā kā labākais sportists tehniskajos sporta veidos. Par viņa ceļu uz panākumiem Armands Tripāns uzņēma dokumentālu filmu "Stupelis", kura tika pirmizrādīta 2019. gada 27. novembrī.

No 2020. gada sezonas atkal brauca kopā ar Danielu Vilemsenu, bet 2021. gada sākumā vienojās par sadarbību ar Igaunijas motokrosistu Gertu Gordejevu.

2022. gada septembrī K. Stupelis paziņoja par aktīvās sporta karjeras beigām.

## Atsauces

## Ārējās saites
*
Valgales senkapi

**Valgales senkapi** ir aizsargājams arheoloģijas piemineklis Talsu novada Abavas pagastā uz ziemeļrietumiem no Valgales, Valgales upes kreisajā krastā, starp Valgales upi un Baznīckalnu. 

## Ārējās saites
*Nacionālās kultūras mantojuma pārvaldes db
Āžu kalniņš

**Āžu kalniņš** ir aizsargājams arheoloģijas piemineklis (senkapi) Talsu novada Abavas pagastā uz dienvidiem no Lielvirbiem, Virbupes kreisajā krastā, uz dienvidaustrumiem no bijušajām Virbu dzirnavām. 

## Ārējās saites
*Nacionālās kultūras mantojuma pārvaldes db
Ļubļanas purva ritenis

thumb|Riteņa iespējamais sākotnējais izskats
**Ļubļanas purva ritenis** ir koka ritenis, kas 2002. gadā kopā ar asi tika atrasts Ļubļanas purvos apmēram 20 km uz dienvidiem no Slovēnijas galvaspilsētas Ļubļanas. Oglekļa datēšana, kas tika veikta VERA laboratorijā Vīnē, parādīja, ka tas ir aptuveni 5150 gadus vecs, un tas ir vecākais koka ritenis, kāds līdz šim atrasts. Ass datējums norādīja tai 15—20 gadus lielāku vecumu, tomēr tas paliek iespējamās mērījuma kļūdas robežās. Riteni atklāja slovēņu arheologu komanda no Ļubļanas Arheoloģijas institūta, kas ir Slovēnijas Zinātņu un mākslas akadēmijas Pētniecības centra daļa, Antona Veluščeka vadībā. Šī senās apmetnes vieta mūsdienu purvā, bet toreizējā ezermalā tagad nosaukta par Staregmaine (*Stare gmajne*) un atradās gandrīz blakus Verhnikas (*Vrhnika*) pilsētai.

## Arheoloģisko izrakumu rajons

Ļubļanas purvos pāļu mājokļi tika atrasti jau 1875. gadā. Kopš 2011. gada tie tiek aizsargāti kā UNESCO pasaules mantojuma vieta, būdami aizvēsturisko pāļu mājokļu piemērs Alpu apkaimē, kas ir īpaša veida mājokļi apgabalos ar ezeriem un purviem. Arheologi izrakumu vietā Iškas upes gultnē netālu no Igas identificēja vairāk nekā tūkstoti pāļu. Viņi rekonstruēja tur 3,5×7 m lielus mājokļus, atdalītus apmēram 2—3 metrus vienu no otra. Pāļu analīze parādīja, ka mājokļi tika laboti katru gadu un ka jauna māja tajā pašā vietā bija atkal jāceļ ik pēc 10 līdz 20 gadiem.

Senākie iedzīvotāji šajā reģionā apmetās jau pirms 9000 gadiem. Mezolītā viņi cēla pagaidu būves uz izolētām klintīm, pārtiekot no medībām un vākšanas. Pastāvīgas apmetnes netika būvētas, līdz apmēram pirms 6600 gadiem neolīta laikā šai apkaimē neparādījās pirmie zemnieki. Atrašanas vietā Staregmainē iedzīvotāji apmetušies ap 3600 gadu p.m.ē., taču vecākā apmetne šai rajonā, dažus kilometrus attālā Hočevarica, tiek datēta kā 1000 gadus senāka.

## Koka ritenis

Koka ritenis piederēja divu riteņu stumjamiem ratiņiem. Līdzīgi seni riteņi ir atrodami kalnainos reģionos Šveicē un Vācijas dienvidrietumos, bet Ļubļanas purvu ritenis ir lielāks un vecāks. Tā datējums rāda, ka koka riteņi Mezopotāmijā un Eiropā parādījās gandrīz vienlaikus.

Riteņa rādiuss ir 72 cm, biezums 5 cm un tas izgatavots no oša koksnes, kamēr tā 124 cm garā ass bija gatavota no ozola. Ass bija piestiprināta pie riteņa ar ozolkoka ķīļiem un riteņa ass caurums ir stūrains, kas nozīmē, ka ass rotēja kopā ar riteņiem. Ritenis bija taisīts no koka, kas auga pāļu mājokļu tuvumā, un riteņa būvēšanas laikā tas bija aptuveni 80 gadus vecs.

Pats ritenis pamatā ir izgatavots no diviem koka "dēļiem", kas tiek turēti kopā ar četriem krustveida stiprinājumiem. Krustveida stiprinājumi tiek noturēti vietā ar tapām un ievietoti izlocītās spraugās, kas iecirstas abās galvenajās riteņu daļās.

No 2008. līdz 2012. gadam ritenis atradās Romiešu-ģermāņu Centrālajā muzejā Vācijas pilsētā Maincā, kur to konservēja. Pēc tam ritenis tika nodots Ļubļanas Pilsētas muzejam.

## Atsauces

## Literatūra
Velušček, Anton (ed.) (2009). Stare Gmajne Pile-Dwelling Settlement and its Era (bilingual English and Slovenian edition). Založba ZRC. ISBN 978-961-254-155-2.
Nāc pie puikām! (albums)

**Nāc pie puikām!** ir 1983. gadā izdots Raimonda Paula dziesmu albums ar Jāņa Petera tekstiem no tāda paša nosaukuma muzikālas izrādes, kuru ierakstījusi grupa "Dālderi".

## Tapšana
1982. gadā R. Pauls sāka sadarbību ar ansambli "Dālderi", uzticot viņiem izveidot mūzikla dziesmu aranžējumus un tos ieskaņot. Kā atceras grupas vadītājs E. Zariņš, grupa šo programmu sagatavojusi divarpus nedēļu laikā, bet albuma ieraksts aizņēmis tikai divas dienas. Albums padarīja grupu "Dālderi" populāru, taču neilgi pēc tā iznākšanas tā uz laiku beidza pastāvēt.

Starp populārākajām albuma dziesmām ir "Nepareizā dziesma" ("Par zaļu pat vēl zaļāks..."), "Anno Domini", kas vācu dziedātāja *[[Don Marco]]* izpildītajā angļu versijā 1984. gadā tika izdota singlā vairākās Eiropas valstīs, kā arī "Verokoko", kas guva panākumus krievu valodā Valērija Ļeontjeva versijā.

## Dziesmu saraksts
# Nāc pie puikām — 2:04
# Kas bijis — bijis 2:40
# Baldriānu songs — 2:56
# Arizona — 2:23
# Par blēža gūstīšanu — 3:12
# Es atspiežos pret it neko — 3:56
# Anno domini — 4:46
# Ēzelītis — 4:20
# Verokoko — 3:24
# Pēdu dzinēju dziesma — 2:35
# Nepareizā dziesma — 2:15

Vokāli instrumentālais ansamblis "Dālderi" Edvīna Zariņa vadībā.

1982. gada ieraksts. Pirmoreiz albums izdots skaņuplatē 1983. gadā. Atkārtots izdevums kompaktdiska formātā izdevniecībā "Baltic Records Group" 2005. gadā.

## Atsauces
Światowid

***Światowid*** bija Polijas pirmais komerciālais pavadonis. Tas bija paredzēts Zemes attēlu uzņemšanai redzamajā gaismā. Zemes tālizpētes pavadoni izgatavoja un apkalpoja uzņēmums *[[SatRevolution]]*.
Pavadonis 2019. gada aprīlī ar kravas kuģi *[[NG-11|Cygnus NG-11]]* tika nogādāts Starptautiskajā kosmosa stacijā (SKS), no kurienes brīvā lidojumā orbītā tika palaists jūlijā.

*Światowid* tika veidots *[[CubeSat]]* *2U* formā (10,0 × 10,0 × 20,0 cm) ar masu aptuveni 2 kg. Tā mehāniskā struktūra tika izgatavota no alumīnija sakausējuma ar *CNC* tehnoloģiju. Attēlu uzņemšanas kameras izšķirtspēja bija 4 m uz pikseli.

## Lidojuma gaita
*Światowid* tika palaists  20:46:07 *UTC* ar nesējraķeti *[[Antares 230]]* no Vidusatlantiskā reģionālā kosmoporta kravas kuģa *[[SpaceX CRS-11]]* hermētiskajā nodalījumā kopā ar citiem nanopavadoņiem. Kravas kuģis SKS sasniedza 19. aprīlī.

*Światowid* tika palaists orbītā brīvā lidojumā 3. jūlijā 11:50 *UTC* no nanopavadoņu palaišanas iekārtas *NanoRacks NRCSD-16* pie *Kibo* moduļa reizē ar otru Polijas pavadoni *[[KRAKsat]]*.

Pēc palaišanas orbītā pavadonis sāka raidīt signālus, kurus tajā pašā dienā uztvēra amatieru radiostacijas. Viens no pirmajiem *Światowid* fotografētajiem objektiem bija *Greater Gabbard* vēja ģeneratoru parks netālu no Anglijas krastiem, kas tika uzņemts 2019. gada 6. augustā.

2021. gada 15. martā aptuveni 01:47 *UTC* *Światowid* nogāja no orbītas un sadega Zemes atmosfērā.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Światowid  SatRevolution
* Światowid Gunter Dirk Krebs