Benderas kauja (1992)

**Benderas kauja**, kas pazīstama arī kā **Tiginas kauja** vai **Benderu kauja** (, ) notika laikā no 1992. gada 19. līdz 21. jūnijam (ar konflikta pakāpenisku vājināšanos līdz jūlija sākumam) Piedņestras kara laikā starp Moldovu, kuru no Rumānijas atbalstīja brīvprātīgie un militārie padomnieki, un Piedņestras Moldāvu Republiku (PMR), neatzītu separātistu valsti Pārdņestras reģionā, kas pasludināja neatkarību no Moldovas un paļāvās uz tiešu militāru atbalstu no Krievijas. Kauja notika Benderā, kas pazīstama arī kā Tigina, pilsētā ar spēcīgu etnisko krievu un ukraiņu klātbūtni Dņestras upes rietumu krastā. Tā atšķiras no pārējām pašlaik Piedņestras Moldāvu Republikas (PMR) kontrolētajām Pārdņestras zemēm ar to, ka neatrodas Dņestras upes austrumu krastā. Benderi ir pilsētas krievu nosaukums, Tigina ir rumāņu nosaukums, bet Bendera ir sens osmaņu vārds ar nozīmi "osta", kuru lietoja arī moldāvi. Kaujas rezultāts bija Moldovas spēku izspiešana no pilsētas.

Uz kaujas sākumu pilsētā bija faktiska divvaldība: darbojās valdības iestādes, taču vienlaikus pilsētā bija izveidota Piedņestras "gvarde", kas bija lielā mērā saformēta no krimināliem elementiem un izdarīja daudzus noziegumus. No otras puses, oficiālā vara un policija bija neefektīva, un kriminogēnā situācija pilsētā 1992. gadā bija kļuvusi neciešama. Liela daļa, ja ne vairākums pilsētas iedzīvotāju bija par pievienošanos Piedņestras Moldāvu Republikai. Abu pušu vadība centās uzturēt esošo nestabilo divvaldības stāvokli, veidojot kopējas patruļas. 19. jūnija vakarā pie policijas ēkas notika provokācija, kuras vainīgo pusi tā arī nav izdevies noskaidrot. Tā izsauca bruņotu sadursmi starp abām pusēm.

Bendera bija viens no ievērojamākajiem kauju centriem visā Piedņestras karā kopā ar Dubesariem, un kauja, kas notika pilsētā, bija asiņainākais un lielākais atsevišķais incidents konfliktā. Kara laikā Piedņestras Moldāvu Republika saņēma palīdzību no Krievijas regulārajiem spēkiem un 14. gvardes armijas, kas apgādāja PMR bruņotos spēkus ar ieročiem un munīciju, kas bija vitāli svarīgi separātistu uzvarai Benderā. Reaģējot uz Krievijas karaspēka klātbūtni Moldovas teritorijā, Moldovas prezidents Mirča Snegurs pieprasīja Apvienoto Nāciju Organizācijai (ANO) atriebību Krievijai, bet saņēma maz starptautiskā atbalsta. Galu galā 1992. gada 21. jūlijā Moldova un Krievija parakstīja pamiera līgumu, kas izbeidza Piedņestras karu. Tā rezultātā Piedņestras Moldāvu Republikas (PMR) kontrolētajā Pārdņestrā tika izvietota tā sauktā Krievijas miera uzturēšanas militārā misija, un pašpasludinātā valsts PMR sāka attālināties no Moldovas institūcijām, kļūstot neatkarīgāka no Moldovas.

PPiedņestras Moldāvu Republikā Benderas kauju plašsaziņas līdzekļi tolaik dēvēja par "mūsdienu Staļingradu" un bieži salīdzināja ar Otrā pasaules kara Austrumu fronti, kurā nacistiskā Vācija iebruka Padomju Savienībā. Krievija tika un tiek uzskatīta par "glābēju", savukārt Moldovas un Rumānijas spēki tika un tiek uzskatīti par "nacionālistiem" un "fašistiem". No otras puses, Moldovā Benderas kauja mūsdienās tiek uzskatīta par "noziedzīgu" un "paramilitāru" separātistu provokāciju, kuras mērķis bijis izjaukt līdz tam vēl ne tik nospriegotā konflikta miera sarunu procesu. EDSO savā 2004. gada ziņojumā par konfliktu nosauca Krievijas 14. armijas lomu par izšķirošo Benderas kaujā un galveno šķērsli mierīgam konflikta risinājumam.

## Kaujas hronoloģija
**19. jūnijā** pilsētā sākās separātistu (PMR) spēku ofensīva Benderas policijas iecirkņa virzienā, kuru vadošais policijas pulkvedis Gusļacovs lūdza Kišiņevas atbalstu. Savos memuāros Jons Kostass raksta, ka pavēle ​​nosūtīt palīdzību tika dota tūlīt pēc ziņas saņemšanas.

Moldovas vienības ieradās pie pilsētas robežas ap 17:20 un pēc četru stundu kaujām sasniedza policijas iecirkni no dienvidiem pa galveno ielu, pārvarot piecas aizsardzības līnijas.

**Līdz 20. jūnija** rītam pilsēta lielākoties atkal atradās Moldovas kontrolē, saglabājoties dažiem aplenktiem piedņestriešu objektiem. Redzot separātistu neveiksmi, Krievijas Federācijas 14. armijas T-72 tanki, kuri bija nodoti separātistu rīcībā, no Tiraspoles uzbruka pa tiltu pār Dņestru, taču tos apturēja četros no rīta tiltu ieņēmušie Moldovas spēki. Separātisti veica pilsētas raķešu apšaudi. Vienlaikus tie uzbruka arī citiem ciematiem frontes līnijā.

**20. jūnija** vakarā pēc Krievijas tanku uzbrukumiem tilts pār Dņestru bija ieņemts, un ap diviem naktī pilsētas centru kontrolēja Krievijas armija un separātistu spēki. 14. armijas Militārā padome iesniedza ultimātu prezidentam Mirčam Sneguram, pieprasot Moldovas spēku atkāpšanos, pretējā gadījumā Krievijas karaspēks dosies uzbrukumā un neapstāsies Benderā. Tikmēr pilsēta atradās okupācijā. Krievijas brīvprātīgos — "kazakus" izdzīvojušie īpaši vaino kara noziegumos pilsētā.

**21.—22. jūnijā** pilsētā turpinājās kaujas, karojošo pušu izvietojums bija juceklīgs. Abas puses izmantoja artilēriju, plaši tika izmantota bruņutehnika. 22. jūnijā pilsētā būtībā tika noteikta robežlīnija starp pusēm — "frontes līnija", kas gāja cauri gan dzīvojamajiem rajoniem, gan rūpniecības zonām.

21. jūnijā sākās civiliedzīvotāju bēgšana no pilsētas; pēc Benderas pilsētas izpildkomitejas datiem, vairāku dienu laikā vairāk nekā puse tās iedzīvotāju pameta pilsētu abos virzienos.

Laikā no **22. līdz 26. jūnijam** Moldovas spēki tika pakāpeniski izspiesti no savām pozīcijām. Moldovas kontrolē palika: Benderas dienvidu mikrorajons "Ļeņinska", teritorija pilsētas centrā, kas robežojas ar pilsētas policijas iecirkni, un josla, kas savienoja šīs teritorijas. Sākās ilgstošas ​​pozicionālās kaujas ar savstarpējiem uzbrukumiem un apšaudi. Daži kvartāli vairākkārt mainīja īpašniekus. Šādas militārās darbības turpinājās (parasti naktīs) pat pēc tam, kad 7. jūlijā tika oficiāli parakstīts pamiers, kas paredzēja smago ieroču izvešanu no pilsētas.

No 22. jūnija līdz jūlija sākumam Moldovas mīnmetēju baterijas apšaudīja Piedņestras Moldāvu Republikas pozīcijas, un mīnmetēji nereti trāpīja dzīvojamajās zonās.

Abas puses plaši izmantoja snaiperu šaušanu no jumtiem un daudzstāvu dzīvojamo ēku augšējiem stāviem. Abas puses dzīvojamo ēku apšaudi ar granātmetējiem skaidro ar nepieciešamību iznīcināt otras puses snaiperus.

Abu pušu neregulārie formējumi un civiliedzīvotāji šajā periodā bieži nodarbojās ar laupīšanām un citiem noziegumiem, un abu pušu mēģinājumi to apturēt bija neefektīvi.

## Atsauces

## Ārējās saites