1989. gada revolūcijas

**1989. gada revolūcijas** jeb **komunisma sabrukums** bija revolucionārs liberālās demokrātijas kustību vilnis, kas izraisīja vairuma marksistiski-ļeņinisko valdību sabrukumu Austrumu blokā un citās pasaules daļās. Tās veicināja pasaulē lielākās komunistiskās valsts Padomju Savienības sabrukumu un atteikšanos no komunistiskajiem režīmiem daudzās pasaules daļās, dažās no kurām valdības gāza vardarbīgi. Šie dažādie notikumi, īpaši Padomju Savienības sabrukums, krasi izmainīja pasaules spēku līdzsvaru, iezīmējot Aukstā kara beigas un pēcaukstā kara ēras sākumu.

Pirmie reģistrētie protesti sākās Kazahstānā, kas toreiz bija Padomju Savienības sastāvā, 1986. gadā ar studentu demonstrācijām, un par revolūciju noslēgumu uzskatāms 1996. gads, kad Ukraina atcēla padomju politisko pārvaldes sistēmu, pieņemot jaunu Konstitūciju, kas aizstāja padomju laika konstitūciju. Šo revolūciju galvenais reģions bija Centrāleiropa, sākoties ar Polijas strādnieku masu streiku 1988. gadā, un revolucionārai tendencei turpinoties Ungārijā, Austrumvācijā, Bulgārijā, Čehoslovākijā un Rumānijā.  Polijas arodbiedrība "Solidaritāte" guva pārliecinošu uzvaru parlamenta vēlēšanās, izraisot mierīgu komunisma krišanu Polijā. 1989. gada jūnijā arī Ungārija sāka demontēt savu fiziskā dzelzs priekškara posmu, savukārt robežvārtu atvēršana starp Austriju un Ungāriju 1989. gada augustā aizsāka mierīgu ķēdes reakciju, kas veicināja Austrumu bloka izjukšanu. Tas izraisīja masu demonstrācijas Austrumvācijas pilsētās, piemēram, Leipcigā, un tam sekojošo Berlīnes mūra krišanu 1989. gada novembrī, kas kalpoja par simboliskiem vārtiem uz Vācijas atkalapvienošanos 1990. gadā. Viena iezīme, kas raksturīga lielākajai daļai šo notikumu, bija plaša pilsoniskās pretošanās kampaņu izmantošana, demonstrējot tautas pretestību vienpartijas režīma turpināšanai un veicinot spiedienu uz pārmaiņām. Rumānija bija vienīgā valsts, kurā komunistiskā režīma gāšanai pilsoņi un opozīcijas spēki pielietoja spēku, lai gan valsts bija politiski izolēta no pārējā Austrumu bloka. Pastāv uzskats, ka Aukstais karš "oficiāli" beidzās  Maltas samita laikā starp Padomju Savienības un ASV līderiem. Tomēr daudzi vēsturnieki apgalvo, ka Aukstā kara beigas bija Padomju Savienības sabrukums .

Pati Padomju Savienība kopš 1990. gada marta kļuva par daudzpartiju, daļēji prezidentālu republiku, un tajā notika pirmās prezidenta vēlēšanas, kas iezīmēja krasas pārmaiņas tās reformu programmas ietvaros. 1991. gadā pēc neveiksmīgā Augusta puča mēģinājuma neatkarību atguva Baltijas valstis, savukārt septembrī neatkarību pasludināja Ukraina, Gruzija, Azerbaidžāna un Armēnija.
PSRS sabruka 1991. gada decembrī, kad Krievijas, Baltkrievijas un Ukrainas prezidenti parakstīja Belovežas vienošanos, PSRS vietā izveidojot izveidot Neatkarīgo Valstu Savienību (NVS).

Albānija un Dienvidslāvija no 1990. līdz 1992. gadam atteicās no komunisma, un līdz beigām Dienvidslāvija bija sadalījusies piecās jaunās valstīs. Čehoslovākija izjuka trīs gadus pēc komunistiskās varas beigām,  miermīlīgi sadaloties Čehijā un Slovākijā.

Šo notikumu ietekme bija jūtama daudzās trešās pasaules sociālistiskajās valstīs visā pasaulē. Vienlaikus ar notikumiem Polijā Protesti Tiaņaņmeņa laukumā (1989. gada aprīlis—jūnijs) nespēja stimulēt lielas politiskās pārmaiņas kontinentālajā Ķīnā, taču ietekmīgie drosmīgas spītības attēli no šī protesta, palīdzēja paātrināt notikumus citās pasaules daļās. Trīs Āzijas valstis, proti, Afganistāna, Kambodža un Mongolija, bija pametušas komunismu līdz 1992.—1993. gadam reformu vai konfliktu rezultātā. Turklāt to pameta arī astoņas valstis Āfrikā vai tās apkārtnē, proti, Etiopija, Angola, Benina, Kongo-Brazavila, Mozambika, Somālija, kā arī Dienvidjemena (apvienota ar Ziemeļjemenu).

Politiskās reformas bija dažādas, taču tikai piecās valstīs komunistiskās partijas spēja saglabāt varas monopolu, proti, Ķīnā, Kubā, Laosā, Vjetnamā un Ziemeļkorejā. Tomēr visās šajās valstīs, izņemot pēdējo, turpmākajos gados tika veiktas ekonomiskās reformas, lai tirgus sociālisma apstākļos ieviestu dažus tirgus ekonomikas veidus. Eiropas politiskā ainava krasi mainījās, vairākām bijušajām Austrumu bloka valstīm pievienojoties NATO un Eiropas Savienībai, kas veicināja ekonomisko un sociālo iekļaušanos ar Rietumeiropā un Ziemeļamerikā. Daudzas rietumu komunistiskās un sociālistiskās organizācijas krasi mainījušas savus vadošos principus uz sociāldemokrātiskiem un demokrātiski sociālistiskiem. Turpretim nedaudz vēlāk 1999. gadā Venecuēlā sākās Rozā paisums, kas 2000. gadu sākumā veidoja politiku citās kontinenta daļās. Tikmēr dažās valstīs šo revolūciju sekas izraisīja konfliktus un karus, tostarp dažādus pēcpadomju konfliktus, kas joprojām ir iesaldēti, kā arī plaša mēroga karus, jo īpaši Dienvidslāvijas karus, kas noveda pie bosniešu genocīda 1995. gadā.

## Atsauces

## Ārējās saites

*