Shīrmonikoga

**Shīrmonikoga** () ir sala, novads un nacionālais parks Nīderlandes ziemeļos. Daļa no Nīderlandes Frīzlandes provinces, viena no Rietumfrīzu salām. Tulkojumā nosaukums nozīmē "Pelēkā mūka sala".

Sala ir 16 km gara un 4 km plata. Uz salas atrodas Nīderlandes 1. nacionālais parks. Vienīgā apdzīvotā vieta — ciems — arī saucas Shīrmonikoga, kurā pastāvīgi dzīvo 943 iedzīvotāji. Statistiski šī ir vismazāk apdzīvotā un visretāk apdzīvotā teritorija visā Nīderlandē. Tikai 200 no iedzīvotājiem ir nokārtojuši īpašu atļauju uzturēt salā automašīnu.

Ziemeļjūras vētras, krasta straumes un valdošie vēji lēnām pārvieto salu uz dienvidaustrumiem. 1250. gadā sala atradās aptuveni 2 km uz ziemeļiem no savas šodienas atrašanās vietas un tai bija pilnīgi savādāka forma.

## Vēsture
Pirmā salas pieminēšana notikusi 1440. gadā tā laika Burgundijas hercoga dokumentā. Salas pirmie apdzīvotāji bija mūki no klostera, kas atradās uz sauszemes Dantumandielas provincē. Salas nosaukums arī cēlies no mūkiem un to izskata — *monnik* ir mūks, *schier* ir pelēks (nevis krāsa, bet mūku rezervētā izturēšanās) un *oog* ir sala.

Reformācijas laikā klosteri Nīderlandes ziemeļu daļā tika likvidēti un sala nonāca Frīslandes valsts īpašumā. 1640. gadā Frīslande pārdeva salu bagātai Stahoveru ģimenei () un nākamos trīs gadsimtus sala bija privātīpašums.

1700. gadā salā bija četri ciemati. Lielākais no tiem bija Vesterbūrena (), kas sastāvēja no mūku uzbūvētajām viduslaiku celtnēm. 1717. un 1720. gados vētru dēļ Vesterbūrena applūda un 1725. pilsēta tika pamesta, jo to ieskaloja jūrā. 1756. gadā tika dibināts jauns ciemats austrumos — Osterbūrena (). Šis ciems tika pārsaukts par Shīrmonikogu un šobrīd ir salas vienīgais ciems.

18. gadsimtā notika sacelšanās pret salas īpašniekiem Stahoveriem — Lēdiju Katarīnu Mariju Stahoveru, kā rezultātā Frīzlande nosūtīja militāru spēku nemiernieku likvidēšanai.

Sala piedalījās arī Napoleona karos, kad 1799. gadā britu karakuģis uzbruka pie salas pietauvotajiem kuģiem un uz salas izvietotajiem lielgabaliem, gūstot uzvaru.

1859. gadā Stahoveru ģimene pārdeva salu Džonam Ērikam Bankam no Hāgas. Banka kungs sāka salā kāpuniedru stādīšanas kampaņu, lai stabilizētu salas nestabilās smiltis. Viņam par godu salā ir uzcelts monuments viņa mīļākajā skatu vietā.

1892. gadā Banks pārdeva salu vācu grāfam Bertoldam von Bernstorfam. Von Bernstorfa mazdēls mantoja salu 1940. gadā. Tajā pašā gadā salā krastā pirmoreiz nolaidās KLM lidmašīnas Douglas DC-3, kas īslaicīgi nodrošināja salas pasažieru un pasta piegādes. 1940.gada maijā līdz ar Nīderlandes okupāciju salu ieņēma Vērmahta karaspēks, bet Von Bernstorfs nodrošināja, ka salas iedzīvotāji lielākoties tika likti mierā. Otrā pasaules kara laikā sala kļuva par nozīmīgu punktu Atlantijas sienas aizsardzībā, tajā uzturējās karaspēks 600 cilvēku apmērā.

Pēc kara beigām uz salas esošais militārais spēks kopā ar papildus no Nīderlandes teritorijas atbēgušajiem karavīriem atteicās padoties, bet par sektoru atbildīgie Kanādas spēki nevēlējās veikt militāru uzbrukumu. Pēc vairāku nedēļu diskusijām karaspēks padevās, taču sala kļuva par pēdējo no teritorijām Nīderlandē, kas tika atbrīvota.

Pēc kara Nīderlande konfiscēja salu no Von Bernstorfa. 1949. gadā sala kļuva par atsevišķu pašvaldību Frīzlandes provincē. 1984. gadā mirušo Van Bernstorfu apglabāja kapsētā uz salas.

## Tūrisms
Salas primārais ienākumu veids ir tūrisms, galvenais izklaides veids ir nacionālā parka apmeklēšana. Uz salas ir kempings, viesnīcas, osta privatām jahtām. Ar prāmi tiek nodrošināta regulāra satiksme, pat ziemā tiek nodrošināti divi prāmji dienā. Tūristiem nav atļauts ierasties ar automašīnām, satiksmi no prāmja ostas līdz pilsētai nodrošina autobusi. Sala ir piemērota braukšanai ar velosipēdu, kas ir arī populārākais pārvietošanās veids. Salā ir arī velosipēdu īre.

## Atsauces

## Ārējās saites

*