open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Parīzes Dievmātes katedrāle

**Parīzes Dievmātes katedrāle** () ir katedrāle Parīzē, Francijā. Ievērojams agrīnās gotiskās arhitektūras paraugs. Romas katoļu baznīcas Parīzes arhibīskapijas galvenā baznīca un Parīzes arhibīskapa sēdeklis.

Parīzes Dievmātes katedrāli sāka celt 1163. gadā karaļa Luija VII valdīšanas laikā. To pabeidza vairāk kā pēc divsimt gadiem — 1345. gadā, bet arī turpmāk celtne tika papildināta ar jaunām detaļām un greznojumiem.

Fasāžu mākslinieciskajā izveidē liela loma ir skulpturālajam dekoram — statujām, ciļņiem, kas redzami ne vien frīzveida joslā, bet arī portālu timpanonos un starp portāliem. Plastiskajos rotājumos izmantotas ne vien cilvēka auguma formas, bet arī augu un ģeometriskais ornaments un fantastisku būtņu atveidi. Piemēram, ūdens notekas veidotas kā rīkles atpletuši pūķi, uz balustrādes tup akmens himēras.

Parīzes Dievmātes katedrālē esot 8000 sēdvietu un 20 000 stāvvietu. Šis Parīzes lielākais dievnams vispilnīgāk atbilst viduslaiku priekšstatam par pasaules modeli.

Parīzes Dievmātes katedrāle aprakstīta franču rakstnieka Viktora Igo (*Victor Hugo*) 1831. gadā izdotajā romānā "Parīzes Dievmātes katedrāle". Tā zināma arī no latviešu komponista Zigmara Liepiņa operas "Parīzes Dievmātes katedrāle".

2019. gada 15. aprīlī katedrālē izcēlās ugunsgrēks, kurā tā ievērojami cieta. Katedrāles atjaunošana ilga piecus gadus. Pēc atjaunošanas darbu noslēgšanās katedrāles durvis tika atvērtas svinīgas ceremonijas laikā 2024. gada 8. decembrī.

## Atsauces

## Ārējās saites
Sofisms

**Sofisms** — tīša loģiska kļūda — nepareizs, maldinošs pierādījums vai slēdziens, kas formāli liekas pareizs.

## Sofisti

**Sofisti** Senā Grieķijā bija filozofi un parasti algoti skolotāji, iespējams pirmie speciālisti sabiedrības mācībā - politikā, tiesībās, ekonomikā un retorikā. Viņu devums ir sevišķi nozīmīgs tiesiskās domas attīstībā, jo tieši sofisti uzskatīja, ka daba savā būtībā ir vienota, un, ja cilvēks pārkāpj tajā pastāvošos likumus, viņam ir jācieš neatkarīgi no tā, vai kāds cits šo pārkāpumu ir pamanījis, vai nē.

## Sofistu filozofija

**Sofistika** - sofisti pretnostatīja visu dabisko mākslīgajam un apgalvoja, ka valsti un likumus nosaka nevis daba, bet māksla. Sofisti mācīja, ka tiesību un arī morāles bāze ir nevis daba, bet polisa; kas ir ļauns vai labs, nosaka pilsoņu kopiena un valsts. Sofisti atņēma polisas tiesiskajai kārtībai metafizisku leģitimāciju, jo normām, kas nesakņojas kosmosā, nav universāla, bet tikai partikulāra nozīme. Tātad sofisti nodalīja dabiskās tiesības un pozitīvās tiesības. Progresīva bija arī sofistu atziņa, ka kārtu un rasu diferenciācija ir nedabiska, jo no dabas visi cilvēki esot vienādi, un tos atšķirīgus padarot tikai ar likumiem un normām. Citi sofisti turpretī tieši no dabas atvasināja cilvēku nevienlīdzību un kritizēja polisas pozitīvo tiesību normas.

Sofists Kalliks mācīja, ka morāli un tiesības savam labumam izdomājuši varas pārstāvji, taču pietiekami stiprs indivīds var pacelties pāri likumam, jo viņam uz to ir tiesības. Lai arī sofistu uzskati bija savstarpēji atšķirīgi, viņiem raksturīgs galējs relatīvisms.
## Ārējā saite
* ''EU'' Vēsture - Sofisti
* ''EU'' Vēsture - Sofistika
Stefans Banahs

thumb|250px|"Skotu kafejnīca" (tagad banka) Ļvivā — starpkara matemātiķu pulcēšanās vieta
thumb|250px|Banaha kaps Ļvivā
**Stefans Banahs** () (dzimis , miris ) - poļu matemātiķis. Viens no Ļvivas matemātikas skolas ievērojamākamajiem pārstāvjiem. Funkcionālanalīzes klasiķis.

## Biogrāfija

**Stefans Banahs** dzimis 1892. gada 30. martā Krakovā (Austroungārijā). Banaha tēvs (Stefans Grečeks (*Stefan Greczek*)) bija nodokļu ierēdnis, bet māte, ar kuru tēvs nebija precējies, pameta Stefanu, kad tas bija 4 dienas vecs. Dzimšanas apliecībā kā Banaha māte tika ierakstīta Kataržina Banaha, kuras identitāte nav skaidra, jo Banaha tēvs līdz mūža galam slēpa Stefana mātes identitāti.

Jau apmeklējot pamatkolu un ģimnāziju Krakovā, parādījās Banaha spējas matemātikā. Tomēr pēc ģimnāzijas beigšanas, tā kā nodarbošanās ar matemātiku nesolīja nekādas karjeras iespējas, Banahs izvēlējās studēt Ļvivas Tehniskās Universitātes Inženierijas fakultātē. Neilgi pēc Pirmā pasaules kara sākuma, Banahs devās uz dzimto Krakovu, kur kopā ar domubiedru pulciņu sāk nodarboties ar dažādu matemātisku problēmu risināšanu.

Pēc kara Banahs 1920. gadā bija viens no Polijas Matemātiskās biedrības dibinātājiem, bet 1920. gadā viņš atkal pārceļas uz Ļvivu un sāk pasniegt Ļvivas universitātē. 1922. gadā, pretēji vispārpieņemtajai praksei, jo Banaham nebija izglītība matemātikā, viņš tiek habilitēts par docentu, bet 1924. gadā — par profesoru.

Banahs, kopā ar pārējiem Ļvivas skolas pārstāvjiem ar matemātiku parasti nodarbojās vakaros Ļvivas kafejnīcās (populārākā vieta "Skotu kafejnīca" (*Kawiarnia Szkocka*)), kur troksnī un pūlī aizrautīgi diskutēja par matemātiku. 1932. gadā Banahs publicēja savu galveno darbu, kas kļuvis par matemātikas klasiku — *Théorie des opérations linéaires (Teoria operacji liniowych)*.

Neilgi pirms Otrā pasaules kara Banahs kļuva par Polijas Matemātiskās biedrības prezidentu. PSRS okupējot Polijas austrumdaļu, Banahs turpināja nodarboties ar matemātiku, bet kad Ļvivu 1941. gadā ieņēma vācu karaspēks, matemātikas studijas nācās pamest. 

Kaut arī Banahs pēc kara bija plānojis pārcelties uz Krakovu, tomēr 1945. gadā viņš mirst. Apglabāts Ļvivā.

## Ārējās saites
Ārieši

thumb|270px|Ārjāvartas teritorija Vēdiskajā periodā (ap 1100-500 p.m.ē.).

**Ārieši** ir seno indoirāņu cilšu un tautu pašnosaukums. Šo jēdzienu vēdiskajā periodā (no 1500. līdz 500. gadam p.m.ē.) mūsdienu Indijas ziemeļos kā pašnosaukumu izmantoja senie indoārieši (daļa no mūsdienu indoirāņiem), bet vēlāk tas atsaucās uz dižciltīgo šķiru, kā arī uz ģeogrāfisko reģionu Ārjāvartu. Avestas rakstos vārds ārieši tiek izmantots Irānas nosaukuma izcelsmes skaidrošanā. 19. gadsimtā Rietumeiropā ar terminu ‘arieši’ sāka apzīmēt visas indoeiropiešu tautas, bet mūsdienās šis termins netiek izmantots šādā nozīmē. Pastāv arī apgalvojumi, ka ārieši ir sena un liela baltu tauta.

Pēc rasisma teorijas augstākas rases pārstāvjus sauc par āriešu rasi. To izmantoja Trešais reihs, tā līderis Ādolfs Hitlers uzskatīja, ka ģermāņi (vācieši) ir ārieši, kuriem jāvalda pār citiem āriešiem un vēl jo vairāk pār neāriešiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
Gribas izteikums

**Gribas izteikums** pieder pie tiesiska darījuma būtības. Ja divpusējā gribas izteikumā faktiski nav abu pušu gribas, darījums nenotiek. Nenopietni domātam gribas izteikumam, vai tādam, kas izteikts tikai izskata pēc, nav tiesisku seku.
Gribas izteikums iespējams trijos veidos: 1) mutiski; 2) rakstiski; 3) ar konkludentām darbībām, piemēram, klusējot. Pirms gribas izteikuma jāpārliecinās, vai likums pieprasa noteiktu formu (piemēram, tikai rakstisku) vai nē. Rakstiskā gribas izteikumā svarīgi to precīzi formulēt. Gribas izteikums jāizsaka pirms attiecīgās darbības veikšanas, lai gan atsevišķos gadījumos iespējams to izteikt pēc kādas darbības veikšanas. Atpakaļejošs apstiprinājums nenotiek, ja: 1) darījumam nav juridiska spēka; 2) darījums ir pretlikumīgs; 3) iestājušās darījuma sekas. Ja konstatēts gribas defekts, tad darījums uzskatāms par fiktīvu.

## Literatūra
* Latvijas Republikas Civillikuma komentāri: Ceturtā daļa. Saistību tiesības. Zin. red. K. Torgāns. — Rīga: Mans Īpašums, 2000.  — 37.-44. lpp.
Tiesību teorija

**Tiesību teorija** kā atsevišķa nozare radās 17. gadsimtā. 19. gadsimtā Vācijas universitātēs sāka pasniegt šo kursu ar nosaukumu *Tiesību zinātnes*. 
Latvijā tiesību teorijas kursu ar nosaukumu *Ievads tiesību zinātnē* uzsāka pasniegt ievērojamais jurists Augusts Lēbers (*August Loeber*) 1920. gadu sākumā.

Tiesību teorija jeb vispārīgā mācība par tiesībām pieder pie vispārteorētiskajām zinātnēm. Tā pēta tiesības kā vienotu sistēmu, skaidro kā tiesības radās, kā attīstījās, kā funkcionē šobrīd. Tā formulē tiesību pamatkategorijas, kas kalpo par bāzi, fundamentu citām juridiskajām zinātnēm. Tiesību teorija formulē juridiskos terminus, tā ieņem vadošo vietu tiesību zinātnes struktūrā.

## Tiesību jēdziens

Vispāratzītā tiesību definīcija joprojām nav atrasta. Tiesības ir katras sabiedrības nepieciešama sastāvdaļa. Ne tikai tiesības nevar pastāvēt bez sabiedrības, arī sabiedrība nevar eksistēt bez tiesībām. 

## Struktūra

Tiesību teorija iedalās divos pamatvirzienos pēc sabiedrības izpratnes **par tiesībām**:

# pozitīviskā tiesību teorija (dominēja 19. gadsimtā); 
# dabiskā tiesību teorija (parādās 20. gadsimta sākumā kā kritika dogmatiskajām pozitīvajām tiesībām). Ejot laikam, mainās arī tiesiskā apziņa- priekšstati par tiesiskumu.
Gauja

thumbnail|right|Gaujas sateces baseins (oranžs)

**Gauja** () ir Latvijas garākā upe, kas tek tikai pa Latvijas teritoriju. Vidustecē robežupe ar Igauniju. Garums — 452 km, kritums — 234 m. Gauja sākas Vidzemes augstienē, taču par precīzu izteku pastāv atšķirīgi viedokļi: vai nu Cēsu novadā, Elkas kalnā, vai arī no Alauksta ezera. Ietek Baltijas jūras Rīgas līcī pie Carnikavas.

## Nosaukums
Augusts Bīlenšteins pirmais izteica domu, ka Gaujas nosaukums latviešu valodā cēlies no līvu valodas *keùv* vai , kas nozīmē "bērzs", t.i. "Bērzu upe". Vikingi, vēlāk arī vācieši Gauju pārdēvēja par *Aa*, kas nozīmē — "ūdens, upe". Lai atšķirtu no Lielupes, vācu valodā iegājās nosaukums *Livländische Aa* (Vidzemes upe), vai *Treider Aa* (Turaidas upe).

## Izteka un augštece
Par Gaujas izteku pastāv atšķirīgi viedokļi.
Vienā versijā Gauja sākas no Alauksta ezera, kaut arī tās izteka **[[Gaujiņa]]** Alauksta ezera ūdens līmeņa pazemināšanas dēļ 19. gadsimtā ir kļuvusi seklāka, tomēr tā turpina tecēt. Pastāv cits plaši izplatīts uzskats, ka Gauja iztek no **Ežupītes** jeb **Ārnītes**, kas sākas Elkas kalna pakājē.

Gaujas augšteces posms lejpus Zobola ezera tiek dažādos avotos saukts par **Ārnīti**, **Mierupīti**, **Staņaudu upīti**, **Zobola upīti**. Nosaukumu Gauja parasti lieto sākot no Laidziņa purva (agrākā Laidza ezera), kur satek Gaujiņa un Mierupīte.

Gauja augštecē tek caur Lodes—Taurenes ezervirkni un uzņem to ūdeņus, kā arī ūdeņus no pirmās lielākās pietekas Pīslas.

## Vidustece un lejtece
Gauja plašā lokā apliec Vidzemes augstieni. Pie Cēsīm, Līgatnes un Siguldas Gauja tek iespaidīgā senlejā, šeit tās krastos ir krāšņi smilšakmens atsegumi ar alām. Lejtecē Gaujas gultne ir smilšaina, raksturīgas sēres, strauji līkumi un nobrukuši krasti.

Gaujas grīva ir putnu vērošanai piemērota vieta.

## Kreisā krasta pietekas

## Labā krasta pietekas

## Dienvidamerikas Gauja
Venecuēlas latvietis Aleksandrs Laime par Gauju nosauca Kerepas upi, kas izveidojas no pasaulē augstākā Anhela (Eindžela) ūdenskrituma. Viņš bija pirmais eiropietis, kurš sasniedza šo ūdenskritumu.

## Galerija

Attēls:BM06059Am.jpg|Gauja (Broce, 18. gadsimta zīmējums)
Jūlijs Feders - The Gauja Valley - Google Art Project.jpg|Jūlijs Feders "Gaujas leja" (19. gadsimta glezna) 
Attēls:Gauja pie Gaujienas .jpg|Gauja pie Gaujienas
Attēls:Gauja_pie_Valmieras.jpg|Gauja pie Valmieras
Attēls:Gauja_pie_Cēsīm.jpg|Gauja pie Cēsīm
Attēls:Gauja pie Siguldas .jpg|Gauja pie Siguldas
Attēls:Gaujas ieteka jūrā.jpg|Gaujas ieteka jūrā


## Skatīt arī
* Gaujas nacionālais parks
* Gaujas senleja
* Gaujas—Daugavas ūdensceļš
* Gaujas koridors

## Atsauces

## Ārējās saites
* filma "Gauja" (1934)
* Gaujas upju baseina apgabala robežu apraksts  Ministru Kabineta noteikumi
* Gaujas apraksts Copeslapa.lv
Merilina Monro

**Merilina Monro** (; dzimusi **Norma Džīna Mortensone** (*Norma Jeane Mortenson*) , mirusi ) bija amerikāņu aktrise, modele un dziedātāja.

Karjeru sākusi kā modele, 1946. gadā parakstījusi kino līgumu ar *[[20th Century Studios|Twentieth Century-Fox]]*. Sākumā tēloja nelielas lomas, pirmo ievērību guva ar lomām 1950. gada filmās "Asfalta džungļi" un "Viss par Ievu". Monro pirmā galvenā loma bija 1952. gada filmā *[[Don't Bother to Knock]]*. Vēlāk tēlojusi tādās filmās kā "Niagāra" (1953), "Džentlmeņi izvēlas blondīnes" (1953), *[[River of No Return]]* (1954), "Septītā gada drudzis" (1955), "Džezā tikai meitenes" (1959). Par lomu filmā "Džezā tikai meitenes" Monro ieguva Zelta globusa balvu kā labākā aktrise komēdijas vai muzikālā filmā. 1960. gadā Monro piešķīra Holivudas zvaigžņu alejā.

Monro pēdējā kinoloma bija filmā "Nesaderīgie" (1961), kurā viņa filmējās ar Klārku Geiblu un kurai scenāriju sarakstīja aktrises toreizējais vīrs Arturs Millers. Šī bija arī Klārka Geibla pēdējā filma. Divas dienas pēc filmēšanas beigām Geiblam bija sirdstrieka un pēc desmit dienām viņš nomira. Vēlāk Monro piedalījās vēl vienā filmā *[[Something's Got to Give]]* (1962), bet tā palika nepabeigta.

Dzīves pēdējos gadus iezīmējās slimība, privātās problēmas. Monro nomira  no barbiturātu pārdozēšanas, oficiāli viņas nāvi klasificē kā pašnāvību, tomēr pastāv vairākas sazvērestības teorijas par viņas nāves apstākļiem.

1999. gadā Amerikas Kinoinstitūts izcilāko ekrāna leģendu sarakstā AFI 100 gadi... 100 zvaigznes ierindoja Monro 6. vietā izcilāko sieviešu kārtas zvaigžņu sarakstā.

Viņas iecienītāko rakstnieku vidū bija Fjodors Dostojevskis un Džordžs Bernards Šovs, aktrise jūsmoja par Gojas, El Greko, Pikaso un Mikelandželo mākslas darbiem.

## Filmu saraksts

* *[[The Shocking Miss Pilgrim]]* (1947)
* *[[Dangerous Years]]* (1947)
* *[[Green Grass of Wyoming]]* (1948)
* *[[You Were Meant for Me]]* (1948)
* *[[Scudda Hoo! Scudda Hay!]]* (1948)
* *[[Ladies of the Chorus]]* (1948)
* *[[Love Happy]]* (1949)
* *[[A Ticket to Tomahawk]]* (1950)
* "Asfalta džungļi" (*The Asphalt Jungle*; 1950)
* *[[The Fireball]]* (1950)
* "Viss par Ievu" (*All About Eve*; 1950)
* *[[Right Cross]]* (1950)
* *[[Home Town Story]]* (1951)
* *[[As Young as You Feel]]* (1951)
* *[[Love Nest]]* (1951)
* *[[Let's Make It Legal]]* (1951)
* *[[Clash by Night]]* (1952)
* *[[We're Not Married!]]* (1952)
* *[[Don't Bother to Knock]]* (1952)
* *[[Monkey Business]]* (1952)
* *[[O. Henry's Full House]]* (1952)
* "Niagāra" (*Niagara*; 1953)
* "Džentlmeņi izvēlas blondīnes" (*Gentlemen Prefer Blondes*; 1953)
* "Kā apprecēt miljonāru" (*How to Marry a Millionaire*; 1953)
* *[[River of No Return]]* (1954)
* *[[There's No Business Like Show Business]]* (1954)
* "Septītā gada drudzis" (*The Seven Year Itch*; 1955)
* *[[Bus Stop]]* (1956)
* "Princis un koriste" (*The Prince and the Showgirl*, 1957)
* "Džezā tikai meitenes" (*Some Like It Hot*; 1959)
* *[[Premier Khrushchev in the USA]]* (1959; dokumentālā)
* *[[Let's Make Love]]* (1960)
* "Nesaderīgie" (*The Misfits*; 1961)
* *[[Something's Got to Give]]* (1962; nepabeigta)

## Atsauces

## Ārējās saites

* Oficiālā mājaslapa
Revolūcija

**Revolūcija** politikā ir būtiska, parasti strauja un vardarbīga valsts vai sabiedriskās iekārtas maiņa, reizēm organizēta sacelšanās ar tiesisku mērķi. Tā ir viena no attīstības pusēm (blakus un pretstatā evolūcijai), kurai raksturīgs daļējs attīstības nepārtrauktības pārrāvums. Pats galvenais revolūcijas mērķis ir radīt jaunas tiesības pastāvošo vietā. Revolūcijas tiesiskais pamats ir tiesības uz dabiskajām tiesībām.

Haoss revolūcijā parasti rodas tad, ja tā ir vardarbīga. Revolūcijas attīstību var prognozēt no cēloņiem — pazeminās tiesiskā apziņa, rodas nihilisms, ārējā konstitūcija ir uzspiesta. Galvenais spēks revolūcijā ir informācija, tāpēc revolucionāri vispirms cenšas ieņemt TV un radio raidītāju atrašanās vietas. Sabiedrība nekad nav un nevar būt vienaldzīga pret revolūciju — ir tikai noliedzēji un atbalstītāji. Pēc revolūcijas parādās tās atplūdi vienlaicīgi ar likumdošanas uzlabošanu un informācijas pieejamību.

Politikā šo jēdzienu lieto kopš 17. gadsimta, kad tā apzīmēja karaļa varas atjaunošanu — "Slaveno revolūciju". Mūsu dienās to nosauktu par kontrrevolūciju — vecās kārtības atjaunošanu. Līdz tam terminu parasti lietoja astroloģijā, alķīmijā un dabaszinātnēs. Tā, Nikolajs Koperniks savu darbu "Par debess sfēru griešanos" latīniski nosauca par "*De revolutionibus orbium coelestium*".

## Klasifikācija

### Revolūciju veidi
* sociālā revolūcija — kādas sabiedriskās iekārtas pamatpretrunas atrisinājums, kurā sabiedrība pāriet jaunā, augstākā kvalitātē; vēsturiski ilgstoša norise, kurā visa sabiedrība pārvēršas; ir reformas un apvērsumi;
* politiskā revolūcija — sociālās revolūcijas daļa, kad ar atrisinājumu tiek izveidota jauna politiskā iekārta; valsts pāreja jauna politiskā spēka rokās.

### Revolūcijas raksturs
* pozitīvs — izmaina politisko iekārtu, tiesības paliek nemainīgas;
* sociāls — izmaina tiesības;
* sociāli pozitīvs — mainās gan politiskā iekārta, gan tiesības.

## Revolūcijas
* Franču revolūcija (1789)
* 1905. gada revolūcija (1905) — neveiksmīga sacelšanās pret Krievijas caru Nikolaju II
* Februāra revolūcija (1917) — sacelšanās pret Krievijas caru Nikolaju II
* Oktobra revolūcija (1917)
* Novembra revolūcija (1918—1919) — gāza ķeizaru, izveidojot Veimāras Republiku
* "Rūpnieciskā revolūcija"

## Atsauces

## Ārējās saites
Veļu māte

[thumb|300px|Veļu mātes mitoloģiskā tēla ietekme latviešu glezniecībā ([Janis Rozentāls, 1897).]]

**Veļu māte** jeb **Kapu māte** ir viena no nāves dievietēm latviešu mitoloģijā, pēc nozīmības tikpat svarīga kā Zemes māte, kuru uzskata arī kā Veļu mātes funkcionālo sinonīmu. 

## Mitoloģiskie ticējumi
Veļu māte ir pazemes valstības atslēgu glabātāja. Atšķirībā no Zemes mātes, Veļu māte nav labsirdīga. Lai arī viņa *gaida* mirušo dvēseli pie sevis, dainās atzīmēts, ka Veļu māte priecājas par cilvēka nāvi, *kapa virsu dancodama*. Viņa pati var arī nonāvēt savus upurus. Veļu māte līdzinās ne tikai Zemes mātei, bet arī Laimai, Vēja mātei, Jūras mātei un Saulei. Lai cik savādi neliktos, Saule pati noiedama var paņemt līdzi un paslēpt cilvēka dvēseli, tāpēc uz nāvi attiecināms sapnis, kur guļošu cilvēku apspīd saules stari.

Veļi ir mirušo cilvēku dvēseles, kas pēc nāves turpina dzīvi viņsaulē. Pēc nomiršanas cilvēka dvēseli sagaida Veļu māte, kas to aizvada uz veļu pasauli. Šī pasaule ir paralēla cilvēku pasaulei - veļu dzīve ne ar ko īpašu neatšķiras no cilvēku dzīves, vismaz darbu ziņā. Viņsaulē tiek turpināts šaisaulē iesāktais. 

## Veļu māte latvju dainās
Veļu māte tērpjas baltās sagšās un sagaida nomirušā cilvēka veli pie kapu kalniņa. Latviešu tautas tradīcijās pastāv priekšstats par Veļu mātes rīkotajām veļu kāzām, ko svin jau sākot ar bēru dienas pusnakti, arī tad, kad reizē gan spīd saule, gan līst lietus. Veļu māte tautasdziesmās tēlota galvenokārt centienos ievilināt savā valstībā, piepulcināt savai saimei vēl kādu cilvēku. 

## Atsauces
Ādams Mickēvičs

**Ādams Bernards Mickēvičs** (, , ; dzimis  Navahrudakas apkaimē, Krievijas Impērijā (tagad Baltkrievijā), miris  Stambulā, Turcijā) bija poļu dzejnieks un rakstnieks, romantisma pārstāvis. Ietekmējis arī baltkrievu un lietuviešu literatūras attīstību.
## Dzīvesgājums
Dzimis 1798. gadā šļahtiča Mikolaja Mickēviča (1765—1812) ģimenē, kurš neatzina Krievijas impērijas virskundzību pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts sadalīšanas. Mikolajs Mickēvičs cēlies no Mickēviču „Rimvīdu“ dzimtas, kas izmantoja Polijas dižciltīgo ģerboni *Poraj*. Ģimenes iesauka „Rimvīds“ („Rymwid“) bija lietuviešu izcelsmes. 1811. gadā ģimene pārcēlās uz Navahrudakas pilsētu. Ģimenē runāja poliski, bet prata arī baltkrievu un lietuviešu valodas. Pēc Napoleona karu beigām viņš Viļņas Universitātē studēja dabaszinātnes un literatūru skolotāju seminārā (1815—1819), kur iesaistījās nelegālajā filomātu biedrībā un publicēja savus pirmos dzejoļus. No 1819. gada līdz 1823. gadam strādāja par skolotāju Kauņā.
1823. gadā Mickēviču apcietināja un pēc pusgada ieslodzījumā izsūtīja uz Pēterburgu. 1825. gadā dzīvoja Odesā un apceļoja Krimu, vēlāk dzīvoja Maskavā un Pēterburgā. 1829. gadā Mickēvičam atļāva doties uz ārzemēm, un viņš pieņēma lēmumu nekad neatgriezties dzimtenē, kamēr vien tā būs Krievijas impērijas sastāvā.
Vispirms viņš devās uz Veimāru, kur tikās ar Gēti, pēc tam ceļoja pa Vāciju, Itāliju un apmetās uz dzīvi Romā, kur tapa viņa poēma "Pans Tadeušs" (*Pan Tadeusz*).

Pēc Polijas Novembra sacelšanās apspiešanas Mickēvičs 1832. gadā pārcēlās uz dzīvi Parīzē, kas bija kļuvusi par poļu emigrācijas centru. Sākumā Mickēvičs dzīvoja diezgan lielā trūkumā, tomēr 1840. gadā atrada slāvu literatūras pasniedzēja darbu Parīzē un Lozannā. Šajā dzīves periodā Mickēvičs sāka pievērsties misticismam.

Krimas kara laikā 1853. gadā Mickēvičs devās uz Stambulu, lai organizētu poļu karaspēka daļas, kas cīnītos pret krievu karaspēku, tomēr 1855. gadā viņš saslima ar holēru un 26. novembrī mira. Mickēviču apglabāja Francijā, bet 1900. gadā pārapbedīja poļu karaļu kapenēs Krakovas Vāvela katedrālē.


Zaosie home of Mickiwiecz.jpg|Ādama Mickēviča tēvamājas Zaosjē
Dom A.Mickiewicza w Nowogródku.jpg|Māja Navahrudakā, kurā 1938. gadā iekārtoja muzeju
Adam Mickiewicz Museum in Vilnius2.jpg|Mickēviča muzejs Viļņā
Lenta, A. Mickevičius.JPG|Piemiņas plāksne pie Mickēviča mājas Kauņā
Adam Mickiewicz with Sadik Pasha in Turkey.JPG|Mickēvičs Turcijā


## Būtiskākie darbi

* Dzejas 1.sēj./*Poezje t. 1* (1822) (ietver ciklu "Balādes un romances" (*Ballady i Romanse*))
* Dzejas 2.sēj./*Poezje t. 2* (1823) (ietver balādi no Lietuvas senatnes "Gražina" (*Grażynę*), kā arī poēmas "Veļi" (*Dziady*) II un IV daļu)
* Krimas soneti/*Sonety krymskie* (1826)
* Veļi, III daļa/ *Dziady, III część* (1828)
* Konrāds Valenrods/*Konrad Wallenrod* (1828)
* Pans Tadeušs/*Pan Tadeusz* (1834)

## Atsauces
Balvu rajons

**Balvu rajons** bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949—1990) un Latvijas Republikas (1990—2009) sastāvā. Tas atradās Latgales ziemeļaustrumos un robežojās ar Alūksnes rajonu ziemeļos, Gulbenes rajonu rietumos, Madonas rajonu dienvidrietumos, Rēzeknes rajonu un Ludzas rajonu dienvidos un ar Krievijas Federāciju austrumos. Rajona centrs bija Balvu pilsēta.

## Izveide un reorganizācija
Pēc sešu pagastu atdalīšanas un to pievienošanas Pleskavas apgabalam **[[Abrenes apriņķis|Abrenes apriņķa]]** rietumu daļa 1945. gada 12. oktobrī tika pārdēvēta par Viļakas apriņķi. 1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā **[[Viļakas apriņķis]]** tika sadalīts Abrenes (centrs — Viļaka) un **Balvu rajonos**. 1952.—1953. gadā Balvu rajons ietilpa Daugavpils apgabalā. 1959. gadā Balvu rajonam pievienoja lielāko daļu no sadalītā Abrenes rajona ar Viļakas pilsētu, bet 1962. gadā Baltinavu no sadalītā Kārsavas rajona. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Balvu rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

## Teritoriālais iedalījums (1983)

### Pilsētas
* Balvi
* Viļaka

### Pilsētciemati
* Kuprava ar lauku teritoriju
* Žīguri ar lauku teritoriju

### Ciemi
Baltinavas - Balvu - Bērzpils - Briežuciema - Krišjāņu - Kubuļu - Lazdukalna - Lazdulejas - Medņevas - Ploskenas - Rugāju - Susāju - Šķilbēnu - Tilžas - Vecumu - Vīksnas

## Teritoriālais iedalījums (2008)

### Pilsētas
* Balvi
* Viļaka

### Pagasti
Baltinavas pagasts - Balvu pagasts - Bērzkalnes pagasts - Bērzpils pagasts - Briežuciema pagasts - Krišjāņu pagasts - Kubulu pagasts - Kupravas pagasts - Lazdukalna pagasts - Lazdulejas pagasts - Medņevas pagasts - Rugāju pagasts - Susāju pagasts - Šķilbēnu pagasts - Tilžas pagasts - Vectilžas pagasts - Vecumu pagasts - Vīksnas pagasts - Žīguru pagasts
## Iedzīvotāji
### Nacionālais sastāvs
Latvieši — 77,8%, krievi — 18,4%, ukraiņi — 0,8%, citi — 3%.
### Iedzīvotāju skaita izmaiņas

## Likvidācija
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu" un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu" 2009. gada 1. jūlijā Balvu rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti šādi novadi:
* **[[Baltinavas novads]]**
* **[[Balvu novads (2009—2021)|Balvu novads]]**
* **[[Rugāju novads]]**
* **[[Viļakas novads]]**.

## Skatīt arī
* Latvijas administratīvais iedalījums (2009)
 
## Ārējās saites
* Par Balvu rajonu
* Balvu pilsētas mājaslapa
* Balvu rajona pašvaldības

## Atsauces
Antonio Stradivāri

thumb|350px|Antonio Stradivāri savā darbnīcā
**Antonio Stradivāri** (; dzimis 1644. gadā, miris ) bija itāļu vijoļu un citu stīgu instrumentu meistars.

## Dzīves gājums

Antonio Stradivāri piedzima 1644. gadā Kremonā, Itālijā Alesandro Stradivāri un viņa sievas Annas Moroni ģimenē. Iespējams, no 1667. gada līdz 1679. gadam strādāja kā māceklis Nikolo Amati darbnīcā.

1680. gadā Pjacā Sandomeniko viņš izveidoja pats savu darbnīcu. Drīz viņa slava izplatījās pa visu Eiropu. Stradivāri nomira 1737. gadā, izgatavojis vairāk nekā 1100 instrumentu — vijoles, ģitāras, čellus, violas un harpas. Līdz mūsdienām saglabājušies 650 Stradivāri instrumenti, no tiem visdārgākais pārdots par .

## Atsauces

## Ārējās saites
Felipe II

**Felipe II**, arī **Filips II** (; ; ; 1527. gada 21. maijs — 1598. gada 13. septembris) bija Spānijas karalis (1556 — 1598), Portugāles karalis (1581 — 1598) un Neapoles karalis (1554 — 1598).

Viņa laikā Spānija bija vadošā Eiropas valsts mākslā, literatūrā un arhitektūrā – tiek runāts par “Spānijas zelta laikmetu” (*Siglo de Oro*), kurā darbojās tādi mākslinieki un rakstnieki kā El Greko, Velaskess, Servantess.

Filips II bija stingrs katoļticības aizstāvis, kurš aktīvi cīnījās pret reformācijas kustībām. Viņš atbalstīja kontrreformāciju un inkvizīciju, nostiprinot Spānijas kā katoļu bastiona lomu Eiropā. Tas izraisīja vairākus ilgstošus karus:

* Nīderlandes Neatkarības karš (1568—1648) jeb Astoņdesmitgadu karš, kas noveda pie neatkarīgās Nīderlandes Republikas izveides.
* Karadarbība ar Osmaņu impēriju – Filipa II flote piedalījās Leikto kaujā (1571), kur kristīgo valstu spēki uzvarēja osmaņus.
* Karš ar Angliju – 1588. gadā Filips II mēģināja iebrukt Anglijā ar “Neuzvaramo armādu”, taču tā tika sakauta, kas ievērojami iedragāja Spānijas prestižu.

Pēc 1580. gada viņš kļuva arī par Portugāles karali Filipe I, apvienojot zem vienas kronas Portugāles un Spānijas impērijas, kas radīja vēl nepieredzētu pasaules mēroga teritoriju savienojumu. Tomēr Spānijas varenības cena bija milzīgas militārās un administratīvās izmaksas. Filipa II laikā valsts vairākas reizes bankrotēja, un viņa nāve 1598. gadā iezīmēja Spānijas hegemonijas norieta sākumu, lai gan impērija saglabāja lielas kolonijas vēl vairākus gadsimtus.

## Ārējās saites
Abrahams Šterns

**Abrahams Šterns** (, *Avraham Stern*; dzimis , miris ), segvārds **Jairs** (*Yair*), bija ebreju nelegālās kaujas organizācijas *[[Lehi]]* (*Lohamei Herut Israel* — Izraēlas Brīvības Cīnītāji) dibinātājs un vadītājs.

## Dzīvesgājums
thumb|left|100px|Izraēlas pastmarka ar Šterna attēlu
Dzimis tagadējās Polijas teritorijā 20. gadsimta sākumā un 1925. gadā emigrējis uz Palestīnu (tolaik britu mandātteritotriju). Studēja klasiskās valodas un literatūru Ebreju universitātē Jeruzalemē.

1940. gadā nodibināja *Lehi* (britu apzīmējums — **Šterna banda**), atdaloties no *[[Irgun]]*, kad tā savukārt apvienojās ar Haganu (*Haganah*), lai kopīgi atbalstītu Lielbritāniju cīņā pret nacistiem.

Pretēji pārējām ebreju paramilitārajām grupām, kuras līdz ar Otrā pasaules kara sākumu atbalstīja Lielbritānijas cīņu pret Vāciju un uz laiku pārtrauca uzbrukumus britu militāristiem Palestīnā, Šterns un *Lehi* turpināja uzskatīt Lielbritāniju par galveno faktoru, kas rada šķērsli Izraēlas valsts dibināšanai un izmantoja teroristisku taktiku uzbrukumos pret britu klātbūtni Palestīnā.

1941. gada janvārī Šterns mēģināja nodibināt kontaktus ar Vācijas toreizējo valdību, piedāvādams cīņu karā Vācijas pusē, pretī saņemot iespēju dibināt ebreju valsti, bāzētu uz nacionālisma un totalitārisma principiem.

1942. gada 12. februārī aresta brīdī Telavivā ("mēģinot bēgt") Šternu nogalināja britu izlūkdienests.

## Ārējās saites
Šterns

**Šterns** (,  — 'zvaigzne'; sieviešu dzimtē Šterna) ir vācu/jidiša cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:

* Abrahams Šterns (1907—1942) — ebreju kaujinieks;
* Hovards Šterns (*Howard Stern*; dzimis 1954) — amerikāņu radio un televīzijas personība un autors;
* Jānis Šterns (1876—1965) — latviešu politiķis;
* Oto Šterns (1888—1958) — vācu fiziķis;
* Roberts Šterns (1884-1943), latviešu gleznotājs un rakstnieks. 

## Skatīt arī
* Sterns
Zbigņevs Preisners

**Zbigņevs Preisners** (; dzimis **Zbigņevs Antonijs Kovalskis** (*Zbigniew Antoni Kowalski*) ) ir poļu komponists.

Radījis galvenokārt kino mūziku. Starptautisku atzinību ieguvis, radot mūziku Kšištofa Keslovska ievērojamākajām filmām — "Dekalogs" (filmu cikls, 1988), "Īsa filma par mīlestību" (*Krótki film o milosci*, 1988), "Īsa filma par nogalināšanu" (*Krótki film o zabijaniu*, 1988), "Veronikas dubultā dzīve" (1991), triloģija "Trīs krāsas" (*Trzy kolory*, 1993—1994). Sadarbojies arī ar poļu režisori Agnešku Hollandu.

Par mūziku filmai *[[The Island on Bird Street]]* (1997) ieguvis Berlīnes Starptautiskais kinofestivāla balvu. Divas Cēzara balvas Preisneram piešķirtas par mūziku filmām "Trīs krāsas: sarkanā" (1993) un *[[Élisa]]* (1995).

## Ārējās saites

* Zbigņevs Preisners AllMusic 
* Zbigņeva Preisnera mājaslapa
Sārmi

**Sārmi** ir šķīstošie hidroksīdi — sārmu metālu un sārmzemju metālu, kā arī amonija hidroksīdi. Dažkārt pie sārmiem pieskaita arī tallija(I) hidroksīdu TlOH. Sārmi ir stipras bāzes.

## Īpašības
Sārmu metālu hidroksīdi (LiOH, KOH, NaOH, RbOH, CsOH) jeb kodīgie sārmi ir cietas, baltas, ļoti higroskopiskas vielas. Šķīst ūdenī, izdaloties siltumam, pie kam šķīdība palielinās, palielinoties katjona rādiusam (virzienā no Li uz Cs). Kodīgie sārmi šķīst arī etanolā un metanolā.

Sārmi absorbē no gaisa H2O un CO2. Ar skābēm veido sāļus.

:NaOH + HCl → NaCl + H2O

## Iegūšana
Sārmus iegūst, elektrolizējot sārmu metālu hlorīdus, kā arī, iedarbojoties ar ūdeni uz attiecīgajiem oksīdiem.

## Skatīt arī
* Hidroksīdi
* Bāze (ķīmija)
* Lūisa bāzes
Slāpeklis

**Slāpeklis** ir ķīmiskais elements, kuru apzīmē ar simbolu **N** un tā atomskaitlis ir 7. Parasti slāpeklis ir divatomu gāze, kuras ķīmiskā formula ir **N<sub>2</sub>**. Dabā slāpeklis ir sastopams atmosfērā, kur tas ir galvenā gaisa sastāvdaļa. Paaugstinātā temperatūrā slāpeklis var reaģēt ar ūdeņradi, (veidojot amonjaku), sārmu metāliem (veidojot attiecīgus nitrīdus) un vēl augstākā temperatūrā arī ar skābekli, veidojot slāpekļa(II) oksīdu. Savienojumos slāpeklim var būt oksidēšanas pakāpe no −3 (amonjaks) līdz +5 (slāpekļskābe un tās sāļi). Visbiežāk slāpeklis ir trīsvērtīgs.

## Atrašanās dabā
78% no gaisa aizņem slāpeklis. Daudz slāpekļa ir olbaltumvielu, matu, nagu, aitas vilnas un citu organisku vielu sastāvā. Svarīgi slāpekli saturoši minerāli ir salpetri (Čīles salpetris).

## Iegūšana
N2 iegūst, sadalot gaisu pie zemas temperatūras. 
Laboratorijā tīru slāpekli iegūst no amonija nitrīta, to karsējot:

:NH4NO2 → N2 + 2H2O

## Molekulas uzbūve
Slāpekļa molekulas sastāv no diviem slāpekļa atomiem, kas veido visai inertu divatomu gāzi. Šīs vielas ķīmiskā formula ir N2, tātad slāpekļa molekula sastāv no diviem slāpekļa atomiem, kas savienoti ar trīskāršu ķīmisko saiti (tas nozīmē, ka slāpekļa molekulas diviem atomiem ir kopīgi trīs elektronu pāri). Šī saite rodas, pārklājoties abu atomu vērtības elektronu mākoņiem. Savukārt šos elektronu mākoņus veido katra atoma elektroni, kas riņķo apkārt atoma kodolam. Slāpekļa elektronu mākoņa diametrs ir tikai 0,0000001 milimetrs.

## Slāpekļa savienojumi

Slāpekļa bināros savienojumus ar citiem elementiem sauc par nitrīdiem. Sārmu metālu nitrīdi ir visai ķīmiski aktīvas vielas, kas veidojas, šiem metāliem reaģējot ar slāpekli paaugstinātā temperatūrā. Tie reaģē ar skābekli, veidojot brīvu slāpekli un attiecīgā metāla oksīdu, reaģē ar ūdeni, veidojot attiecīgā metāla hidroksīdu un amonjaku. Bora, silīcija un daudzu smago metālu nitrīdi ir cietas un karstumizturīgas vielas. Bora un silīcija nitrīdus lieto par mehāniski izturīgas keramikas izejvielām.

## Skatīt arī
* Šķidrais slāpeklis

## Atsauces

## Ārējās saites
Nanometrs

**Nanometrs** (nm) ir metra miljardā daļa. 1 m = 1 000 000 000 nm. SI garuma pamatmērvienība ir metrs. Nanometros mēdz mērīt gaismas viļņa garumu. Piemēram, sarkanās krāsas gaismas viļņa garums atrodas diapazonā no 630 līdz 760 nanometriem.
Karbīdi

thumb|200px|Kalcija karbīds
**Karbīdi** ir elementu binārie savienojumi ar oglekli. Pie karbīdiem pieskaita tādu elementu savienojumus, kas ir mazāk elektronegatīvi par oglekli. Karbīdus iegūst, reaģējot attiecīgajam elementam vai tā oksīdam ar oglekli augstās temperatūrās. Aktīvu (sārmu un sārmzemju) metālu karbīdi var reaģēt ar ūdeni, veidojot ogļūdeņražus. Pārejas metālu karbīdi ir ļoti cietas vielas. Silīcija karbīds ir cieta, elektrību vadoša viela, kuru lieto sildelementiem.

Pazīstamākais karbīds ir kalcija karbīds, kuru lieto acetilēna iegūšanai metināšanas vajadzībām un ikdienā bieži sauc vienkārši par karbīdu.

## Skatīt arī
* Kalcija karbīds
* Titāna karbīds
* Silīcija karbīds
Ketoni

thumb|130px|Ketonu vispārīga struktūrformula
**Ketoni** ir skābekli saturoši organiskie savienojumi, kas satur karbonilgrupu, kas saistīta ar diviem ogļūdeņraža atlikumiem. Karbonilgrupu, kurai abās pusēs ir organiskie radikāļi, dažreiz sauc par **ketogrupu**. Ketonus kopā ar aldehīdiem pieskaita pie karbonilsavienojumiem. Ketoni ir relatīvi stabili savienojumi. Visplašāk pazīstamais ketons - acetons (dimetilketons) - ir arī visvienkāršākais ketons. Savienojumus, kuros ir vairākas ketogrupas, sauc par **poliketoniem**, no tiem nozīmīgākie ir **beta-diketoni** (starp ketogrupām atrodas viens oglekļa atoms).

Zemākie ketoni ir mazviskozi šķidrumi ar savdabīgu smaržu, šķīstoši ūdenī. Ketoni ar garāku oglekļa atomu ķēdi vairs nejaucas ar ūdeni, tiem ir ziedu smarža, dažiem aromāts ir nepatīkams. Augstākie ketoni ir cietas vielas.

## Iegūšana
Ketonus iespējams iegūt, oksidējot otrējos spirtus:

250px

Ketoni veidojas, pārdestilējot karbonskābju kalcija vai bārija sāļus:

: (CnH2n+1COO)2Ca → (CnH2n+1)2CO + CaCO3

## Īpašības
Ketoni ir daudz noturīgāki pret oksidēšanos nekā aldehīdi. Ketoni nedod aldehīdiem raksturīgās sudraba spoguļa reakcijas un Fēlinga šķīduma atkrāsošanās reakcijas. Ja ketonus tomēr izdodas oksidēt ar stipriem oksidētājiem (hroma maisījumu, kālija permanganātu), tad notiek saites saraušana starp karbonilgrupu un ogļūdeņraža atlikumu.

Ketoni reaģē ar amonjaku vai pirmējiem amīniem, reakcijā rodas imīni.

RNH2 + R'2C=O → R'2C=NR + H2O
Berilijs

**Berilijs** ir ķīmiskais elements ar simbolu **Be** un atomskaitli 4. Ķīmiskā elementa nosaukums ir atvasināts no minerāla berila nosaukuma, no kura rūdām tas tiek iegūts. Berilijs ir pieskaitāms pie sārmzemju metāliem, tomēr tas ir visai stabils gaisā (tāpat kā magnijs), jo metāla virsmu pārklāj plāna oksīda kārtiņa. Dabā berilijs brīvā veidā nav sastopams. Savienojumos tas parasti ir divvērtīgs. Berilija oksīdam piemīt relatīvi liela siltumvadītspēja, salīdzinot ar citām elektrību nevadošām vielām. Berilijs ir otrs vieglākais metāls aiz litija.

## Atklāšana
Beriliju 1798. gadā atklāja franču ķīmiķis Luī Nikolā Voklēns (*Louis-Nicolas Vauquelin*), cenšoties noteikt berila un smaragda ķīmisko sastāvu. Tīru beriliju 1828. gadā pirmo reizi ieguva vācu ķīmiķis Frīdrihs Vēlers (*Friedrich Wöhler*) un franču ķīmiķis Antuāns Bisī (*Antoine Bussy*). Līdz 1957. gadam berilijs tika saukts par glucīniju (simbols: Gl).

## Atrašanās dabā
Brīvā veidā berilijs dabā nav atrodams. Tas ir atrodams akmeņogļu, naftas, atsevišķu minerālu, vulkānisko putekļu un augsnes sastāvā. Berilijam ir tikai viens stabils izotops — berilijs-9.

## Izmantošana

[thumb|200px|[Rentgenstari|Rentgenstaru kvantu skaitītājs СИ11Р-2. Redzams taisnstūrveida ieejas lodziņš no berilija]]
Berilijs tiek izmantots dažādiem mērķiem. Tiek lēsts, ka tas visvairāk tiek izmantots militārajās jomās, tāpēc informācija par tā izmantošanu nav viegli pieejama.

No berilija izgatavo radiācijas lodziņus, piemēram, rentgenlampās. Metalurģijā tas tiek izmantots kā leģējoša piedeva sakausējumiem, jo tas viegli savienojas ar citiem metāliem un uzlabo sakausējumu īpašības. Berilijs tiek plaši izmantots arī kosmonautikas un atomfizikas nozarēs.

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Blīvums

**Blīvums** ir fizikāla ķermeņa masas attiecība pret tā tilpumu. Fizikā blīvumu parasti apzīmē ar grieķu burtu ρ (ro). SI sistēmā blīvuma pamatmērvienība ir kg/m3. Vēl lieto arī vienības kg/l, g/ml un g/cm3.

Vielas blīvums ir atkarīgs no temperatūras: paaugstinoties temperatūrai, parasti blīvums samazinās. Tas ir saistīts ar termisko izplešanos, kad, nemainoties masai, palielinās tilpums.

Porainām un pulverveida (gabalveida) cietvielām izšķir:
* Vielas blīvums — sausas vielas tilpuma vienības masa (bez porām un tukšumiem). Vienas un tās pašas vielas dažādām kristāliskajām fāzēm gan var būt atšķirīgi blīvumi. Parasti ar blīvumu kādai vielai saprot tieši šo.
* Materiāla blīvums (materiāla tilpummasa) — sausa materiāla tilpuma vienības masa dabiskā stāvoklī (kopā ar porām un tukšumiem).
* Materiāla bēruma blīvums — dispersu materiālu masas attiecība pret bēruma tilpumu (kopā ar starpgraudu tukšumiem). Šo lieto, lai iemērītu beramas vielas pēc tilpuma. Šis parasti ir mazāks par materiāla blīvumu, jo materiāla blīvums raksturo tikai atsevišķus porainos materiāla gabalus, bet ne starpgraudu tukšumus starp tiem.
Gabalveida materiālu blīvums ir atkarīgs no to mitruma. Daudzi pulverveida materiāli no gaisa spēj adsorbēt ievērojamu daudzumu ūdens, kas palielina blīvumu.

## Ārējās saites
Spēks

250px|thumb|Dažādu spēku virzieni parādīti ar bultām.
**Spēks** ir fizikāls lielums, kas raksturo ķermeņu un / vai lauku mijiedarbību. Tā kā spēka jēdziens tiek lietots vienlīdz ar mijiedarbības jēdzienu, spēks ir iedalāms tāpat kā fundamentālās mijiedarbības veidi šādi: elektromagnētiskais, stiprais, vājais, gravitācijas. Visbiežāk spēka jēdziens tiek lietots klasiskajā mehānikā, kur ar to nosauc gravitācijas spēku (atbilst gravitācijas fundamentālajai mijiedarbībai), berzes spēku, elastības spēku un vides pretestības spēkus (atbilst elektromagnētiskajai fundamentālajai mijiedarbībai). Tādējādi spēks parasti tiek uzskatīts par paātrinājuma izraisītāju, kā to nosaka Otrais Ņūtona likums.

Spēks ir vektoriāls lielums, kura modulis raksturo mijiedarbības lielumu (intensitāti), bet vērsums — mijiedarbības virzienu telpā. ''SI'' spēku mēra ņūtonos. 1 N = (1&nbsp;kg·1m)/1s2. To apzīmē ar \vec{F}.

## Spēka mērīšana
Dažādu spēku salīdzināšanai, proti, katra atsevišķa spēka mērīšanai, iespējams pielietot divas metodes: dinamisko un statisko. Dinamiski spēks tiek mērīts pēc tā radītās kāda ķermeņa kustības izmaiņas jeb paātrinājuma spēka darbības virzienā. Statiski spēku mēra pēc tā izraisītās ķermeņa deformācijas.

## Ņūtona otrais likums

Ņūtona otrais likums apgalvo, ka spēks ir vienāds ar masas un paātrinājuma reizinājumu, t.i.,

:  \vec{F} = m \vec{a} \ 
::: kur 
:::: F ir spēks (N)
:::: m ir masa (kg)
:::: a ir paātrinājums (m/s<sup>2</sup>)

## Spēku veidi
Spēku var izraisīt dažādi procesi, piemēram, berze izraisa berzes spēku. Līdz ar to spēkus iedala pēc to darbības. Spēku veidi ir šādi:

* Ampēra spēks
* Arhimēda spēks
* Atgrūšanās spēks
* Ārējie spēki
* Berzes spēks
* Cēlējspēks
* Centrtieces spēks
* Elastības spēks
* Gravitācijas spēks
* Iekšējie spēki
* Kulona spēks
* Lorenca spēks
* Mijiedarbības spēks
* Molekulārie spēki
* Pievilkšanās spēks
* Pretestības spēks
* Reakcijas spēks
* Sastiepuma spēks
* Smaguma spēks
* Svars
* Trieciena spēks
* Vilcējspēks
Izmantojot darba jēdzienu un tā matemātisko izteiksmi

A=Fl\cos \alpha,

kur l ir ķermeņa pārvietojums taisnvirziena kustībā, \alpha ir leņķis starp ķermenim pieliktā virzienu un ķermeņa pārvietojuma virzienu,

spēkus iedala pēc leņķa \alpha:

* ja \alpha, padarītais darbs ir pozitīvs un to padarošo spēku sauc par dzinējspēku (piemēram, smaguma spēks, ķermenim kustoties uz leju);
* ja \alpha>\frac{\pi}{2}, padarītais darbs ir negatīvs un to padarošo spēku sauc par pretestības spēku (piemēram, berzes spēks);
* ja \alpha=0, darbs netiek veikts (darbu nedara, piemēram, centrtieces spēks).

## Spēka mērvienības
SI spēka mērvienība ir ņūtons, kas pēc būtības ir 1&nbsp;kg·m/s². CGS sistēmā spēka pamatmērvienība ir dins. Vēsturiski spēks ir mērīts ar dažādām mērvienībām.

## Skatīt arī
* Brīvās krišanas paātrinājums
* Masa
* Paātrinājums
* Svars

## Ārējās saites
Hansjohems Autrums

**Hansjohems Autrums** (*Hansjochem Autrum*; dzimis , miris ) bija vācu zoologs. Pētīja kukaiņu orientēšanos telpā.

Dzimis  Brombergā, Vācijā (tagad Bidgošča Polijā).
No 1952. gada Vircburgas universitātes profesors. No 1958. gada vadīja katedru Minhenes universitātē.

## Ārējās saites
Nitrosavienojumi

thumb|200px|Nitrosavienojumu struktūrformula
**Nitrosavienojumi** ir organiskas vielas, kuru molekulās viens vai vairāki ūdeņraža atomi ir aizvietoti ar nitrogrupu −NO2. Dažreiz pie nitrosavienojumiem pieskaita arī slāpekļskābes esterus, taču tajos starp oglekļa un slāpekļa atomu ir skābeklis. Daudzi nitrosavienojumi ir sprāgstvielas (piemēram, trinitrotoluols). Nitrosavienojumus lielākoties iegūst, nitrējot ogļūdeņražus. Mazmolekulāros nitrosavienojumus iegūst, nitrējot gāzveida fāzē, vielas ar lielāku molekulmasu — šķidrā fāzē.

## Skatīt arī
* Organiskās vielas
Neorganiskā ķīmija

right|200px**Neorganiskā ķīmija** pēta ķīmiskos elementus, to veidotās vienkāršās vielas un savienojumus (izņemot organiskās vielas, ko pēta organiskā ķīmija).

## Neorganisko savienojumu daudzveidība (attēlā)
* A: Diborāna molekula ar īpašām trīscentru saitēm
* B: Cēzija hlorīda kristāls ar regulāru struktūru
* C: Ciklopentadienildzelzs karbonila dimērs - metālorganisks savienojums. Tiem piemīt kā organisku, tā neorganisku savienojumu īpašības.
* D: Polidimetilsiloksāns jeb silikons, ko lieto krūšu implantiem
* E: Grubsa katalizators, par kura atklāšanu Roberts Grubss saņēma 2005. gada Nobela prēmiju ķīmijā
* F: Ceolīti, kurus izmanto kā molekulāros sietus
* G: Vara(II) acetāts - viela ar neparastām diamagnētiskām īpašībām
Trinitrotoluols

**Trinitrotoluols** jeb **TNT** (2,4,6-trinitrometilbenzols, C6H2(NO2)3CH3) ir dzeltenīga, kristāliska viela, ko iegūst, nitrējot toluolu. Atšķirībā no nitroglicerīna, tas tīrā veidā ir ievērojami stabilāks un ir viegli izkausējams, nezaudējot sprāgstvielas īpašības. Atklātā telpā deg bez sprāgšanas; sprādzienu var izraisīt degšana noslēgtā telpā. TNT tiek plaši lietots kā sprāgstvielu sastāvdaļa. Šo vielu mēdz dēvēt arī par **trotilu**. Nosaukums "TNT" vairāk izplatīts rietumos (piemēram, ASV), savukārt, "trotils" - austrumos (piemēram, Krievijā). Retāk ir sastopams jēdziens **tols**, ko vairāk izmanto sarunvalodā. Trinitrotoluolam piemīt ļoti stipra detonētspēja. 200 g šīs sprāgstvielas spēj saraut gabalos dzelzceļa sliedi. TNT šķīst ūdenī un ir indīgs. Dažos armijas poligonos gruntsūdeņi ir piesārņoti ar TNT. Dažreiz TNT analītiskajā ķīmijā lieto par skābju-bāzu indikatoru.

## Vēsture
Pirmais trinitrotoluolu ieguva vācu ķīmiķis Jūliuss Vilbrands 1863. gadā. Sākumā to izmantoja audumu krāsošanai spilgti dzeltenā krāsā un tikai 1891. gadā tika atklātas šīs vielas eksplozīvās īpašības, bet kopš 1902. gada trotilu sāka lietot kā brizantu sprāgstvielu civilām un militārām vajadzībām.

## Iegūšana
Trinitrotoluolu laboratorijā var iegūt šādi:

Izejvielas: slāpekļskābe (koncentrēta), sērskābe, toluols. Sērskābe te ir ūdensatņēmēja viela un katalizators, tā tieši reakcijā nepiedalās.

Vispirms sajauc slāpekļskābi (65%) ar sērskābi (95%). Sērskābi lēnām lej slāpekļskābē, maisa un dzesē. Skābju maisījumu pakāpeniski pievieno toluolam. Temperatūru procesa laikā jāuztur starp 30 un 40&nbsp;°C. Gala rezultātā iegūst nitrotoluolu.

C6H5CH3 + HNO3 → C6H4NO2CH3 + H2O

Šo vielu tālāk nitrē ar svaigu nitrējošo maisījumu, ar lielāku slāpekļskābes koncentrāciju. Šeit nitrēšanas procesa laikā temperatūru uztur ap 90&nbsp;°C un gala rezultātā iegūst dinitrotoluolu.

C6H4NO2CH3 + HNO3 → C6H3(NO2)2CH3 + H2O

To tālāk nitrē ar svaigu nitrējošo maisījumu, te ir nepieciešams oleums. Temperatūru procesa laikā uztur ap 100-115&nbsp;°C, pēc tam atdzesē.

C6H3(NO2)2CH3 + HNO3 → C6H2(NO2)3CH3 + H2O

Galā iegūst maisījumu, kas satur TNT kristālus. Tos var atfiltrēt ar keramisku filtru, pēc tam mazgā ar ūdeni. Filtrātu un mazgāšanas šķīdumu atšķaida ar ūdeni, tam vajadzētu izgulsnēt lielāko daļu palikušā TNT. Iegūtos smalkos kristālus nofiltrē. TNT tālāk var attīrīt pārkristalizējot no etanola.
Nitrēšanas reakciju blakusefekts ir siltuma izdalīšana, tāpēc jāveic stingra temperatūras kontrole. Pēc dažiem avotiem, trinitrotoluols var detonēt 100-150°C temperatūrā, tomēr, ja būs pārāk zema temperatūra, būs mazāks produkta iznākums.

## Īpašības
Trinitrotoluola eksplozijas rezultātā rodas ūdens, oglekļa(II) oksīds, ogleklis un slāpeklis.

: 2 C7H5N3O6 → 3N2 + 5H2O + 7CO + 7C

## Atsauces
Taisnleņķa trijstūris

right|Taisnleņķa trīsstūris
**Taisnleņķa trijstūris** ir trijstūris, kuram viens no leņķiem ir taisns jeb vienāds ar 90°. Malas, kas veido taisno leņķi, sauc par katetēm, bet malu, kas ir vērsta pret taisno leņķi, — par hipotenūzu. Ja taisnleņķa trijstūrim ir zināmi abu katešu (vai katetes un hipotenūzas) garumi, atlikušo malu var aprēķināt pēc Pitagora teorēmas.

Taisnleņķa trijstūris ir vienādsānu trijstūris, ja tā abi pārējie leņķi ir 45°. Ar taisnleņķa trijstūra palīdzību definē jēdzienus: sinuss, kosinuss, tangenss un kotangenss (arī arksinusu, arkkosinusu un arktangensu).

Taisnleņķa trijstūrim rotējot ap vienu no tā katetēm, rodas konuss.

## Formulas
* Pitagora teorēma: a^2+b^2=c^2
* Hipotenūza: c=\sqrt{a^2 + b^2}
* Apvilktas riņķa līnijas rādiuss: R=\frac{c}{2}
* Laukums: S=\frac{ab}{2}
* Pret hipotenūzu novilkta augstuma garums: h=\frac{ab}{c}
* Pret hipotenūzu novilktas mediānas garums: l=\frac{c}{2}

## Skatīt arī
* Pitagora teorēma
* Pitagora trijnieks
* Hipotenūza
* Taisnstūris
Nātrijs

**Nātrijs** ir ķīmiskais elements ar simbolu **Na** un atomskaitli 11. Nātrijs ir sārmu metāls. Nātrijs dabā brīvā veidā nav sastopams, jo aktīvi reaģē ar gaisa skābekli (veidojot oksīdu Na2O un peroksīdu Na2O2) un ūdeni (veidojot hidroksīdu NaOH). Lielākā daļa nātrija savienojumu šķīst ūdenī vai reaģē ar to. Kā jau visi sārmu metāli, nātrijs savienojumos var būt tikai vienvērtīgs, ar oksidēšanas pakāpi +1.

## Atrašanās dabā
Dabā nātrijs sastopams hlorīda, sulfāta, un retāk — nitrāta veidā. Nātrijs ir sastopams arī laukšpatos (nešķīstošā veidā).

## Iegūšana
Brīvā veidā nātriju iegūst, elektrolizējot tā savienojumu (parasti hlorīda vai hidroksīda) kausējumus.

## Īpašības
Vienkāršas vielas veidā nātrijs ir viegls, mīksts metāls ar pelēcīgi sudrabainu spīdumu (svaigā griezumā). Tas ir gandrīz 3 reizes vieglāks par alumīniju un nedaudz vieglāks par ūdeni. Gaisā nātrijs strauji oksidējas un pārvēršas irdenos oksidēšanās produktos. Laboratorijās to visbiežāk uzglabā petrolejā.

Reakcijā ar gaisu vai tīru skābekli nātrijs veido nātrija peroksīdu Na2O2 jeb Na−O−O−Na.

Nātrijs reaģē ar visiem nemetāliem, izņemot inertās gāzes. Ar fluoru un hloru tas savienojas parastos apstākļos. Nātrija gabaliņu un sēra pulvera maisījums sprakšķēdams uzliesmo, ja to nedaudz paberž piestiņā. Paaugstinātā temperatūrā nātrijs reaģē ar ūdeņradi, bromu, jodu, fosforu un oglekli, bet elektriskajā lokā tas savienojas arī ar slāpekli. Reakcijā ar oglekli nātrijs veido nātrija karbīdu Na2C2 jeb Na−C=C−Na.

Nātrijs reaģē ar daudzām saliktām vielām, arī ar ūdeni. Šajā reakcijā izdalās tik daudz siltuma, ka nātrijs, kas peld virs ūdens, izkūst un šķidras lodītes veidā pārvietojas pa ūdens virsmu tik ilgi, līdz pilnīgi izreaģē, veidojot nātrija hidroksīdu un ūdeņradi. Nātrija hidroksīda klātbūtni šķīdumā pierāda ar indikatoru, bet ūdeņradi konstatē, to aizdedzinot pie mēģenes vaļējā gala.

Sārmu metālu reakcijas ar koncentrētām skābēm ir aktīvas oksidēšanās-reducēšanās reakcijas, kuras var izraisīt eksploziju, tomēr nātrija iedarbība ar koncentrētu sālsskābi noris samērā mierīgi. Šajā reakcijā nātrijs reaģē gan ar ūdeni, gan ar hlorūdeņradi — izdalās ūdeņradis, bet sālsskābē pēc neilga laika parādās baltas nātrija hlorīda nogulsnes, jo veidojas piesātināts šķīdums.

Nātrija joni liesmu iekrāso raksturīgā dzeltenā krāsā (tā saucamā nātrija D līnija).

## Izmantošana
Nātriju lieto ielu apgaismošanas spuldzēs, tās ir ekonomiskas un izstaro dzeltenu gaismu.

## Ārējās saites