open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Longins Avdjukevičs

**Longins Avdjukevičs** (dzimis 1916. gada 1. novembrī Krāslavas novadā, miris 1988. gada 8. janvārī Rīgā) bija Latvijas baltkrievu izcelsmes Latvijas Komunistiskās (boļševiku) partijas (LK(b)P) darbinieks, Latvijas PSR Valsts drošības komitejas priekšsēdētājs (1963—1980).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1916. gadā zemnieku ģimenē Šņokovas sādžā Piedrujas pagastā, bija laukstrādnieks Jelgavas un Tukuma apriņķī (1931—1938), dienēja Latvijas armijā (1938—1939).

Pēc Latvijas okupācijas viņš iestājās Latvijas Komunistiskajā partijā (LKP), kļuva par instruktoru LKP Daugavpils apriņķa komitejā un Daugavpils apriņķa rūpkombināta direktoru. Pēc Vērmahta iebrukuma 1941. gada jūlijā bēga uz Krieviju, kur bija rūpnīcas strādnieks Gorkijas apgabalā. 1942. gada februārī viņu nosūtīja uz partizānu komandieru kursiem, bet maijā iesūtīja Latgalē, kur viņš bija partizānu vienības komisārs un LK(b)P Latgales pagrīdes apgabala komitejas sekretārs.

Pēc Sarkanās armijas otrreizējā iebrukuma Latvijā viņu 1944. gada jūlijā iecēla par LK(b)P Daugavpils apriņķa komitejas otro sekretāru, 1949. gadā absolvēja LK(b)P CK partijas skolu, 1949. gadā kļuva par LK(b)P Rēzeknes apriņķa komitejas pirmo sekretāru, 1951. gadā par LKP CK partijas, arodbiedrību un komjaunatnes orgānu nodaļas vadītāju.

Pēc mācībām PSKP CK Augstākajā partijas skolā 1955. gadā L. Avdjukeviču iecēla par LPSR VDK priekšsēdētāja Jāņa Vēvera vietnieku kadru lietās, 1958. gadā par LPSR VDK priekšsēdētāja vietnieku operatīvajā darbā, 1963. gada janvārī par LPSR VDK priekšsēdētāju ģenerālmajora pakāpē. Bija LKP CK loceklis un LKP CK biroja kandidāts.

1980. gada novembrī Avdjukevičs pensionējās, bet līdz 1984. gadam turpināja būt PSRS Augstākās Padomes Tautību padomes deputāts. Miris 1988. gada 8. janvārī Rīgā, apglabāts Raiņa kapos.

## Atsauces
Sarauj, Latgale!

**"Sarauj, Latgale!"** ir reģionāli sociālkonservatīva Latvijas politiskā partija, kas tika izveidota 2024. gadā, pēc Daugavpils domes priekšsēdētāja Andreja Elksniņa iniciatīvas.

## Vēlēšanās
### Pašvaldību vēlēšanas
Partija 2025. gada pašvaldību vēlēšanās piedalījās divās valstspilsētu (Daugavpils un Rēzeknes) un trīs novadu (Augšdaugavas, Krāslavas un Līvānu novadu) domes vēlēšanās.

## Atsauces
Staņislavs Zukulis

**Staņislavs Zukulis** (1929—1993) bija latviešu jurists, VDK darbinieks, Latvijas PSR Valsts drošības komitejas priekšsēdētājs (1984—1990).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1929. gada 17. oktobrī Rīgā. Pēc Vērmahta iebrukuma Latvijā Otrā pasaules kara laikā 1941. gada jūlijā kopā māti Jadvigu bēga uz Novosibirsku, pēc tam uz Tomskas apgabalu.

1945. gadā atgriezās Rīgā, mācījās Rīgas 22. vidusskolā. No 1949. gada augusta darbojās kā LPSR Valsts drošības ministrijas tulks, no 1952. gada kā operatīvais pilnvarotais. Līdztekus mācījās Latvijas Valsts universitātes Juridiskajā fakultātē un PSRS Valsts drošības ministrijas Ļeņingradas skolā. No 1961. līdz 1967. gadam bija PSRS Ministru padomes VDK komisāra biroja darbinieks koordinācijai un saziņai ar VDR Valsts drošības ministriju (*Stasi*).

Pēc atgriešanās Latvijā 1967. gadā Staņislavs Zukulis bija LPSR VDK 1. daļas nodaļas priekšnieks (1967—1972), LPSR VDK 5. daļas priekšnieks (1972—1984). 1984. gada maijā viņu iecēla par LPSR VDK priekšsēdētāju ģenerālmajora pakāpē. 1985. gadā Zukulis kļuva par Latvijas PSR Augstākās Padomes deputātu, 1986. gadā — par Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās komitejas biroja locekļa kandidātu, 1989. gada augustā — par LKP CK biroja locekli. 1990. gada 5. martā atcelts no amata un pensionējās.

Latvijas neatkarības atjaunošanas laikā Zukulis no 1990. gada maija līdz decembrim bija LKP CK konsultants, tad LKP CK Informācijas centra Informācijas operatīvās analīzes un realizācijas grupas vadītājs.

Miris 1993. gada 5. maijā Rīgā, apglabāts Miķeļa kapos.

## Atsauces
Edmunds Johansons

thumb|Edmunds Johansons
**Edmunds Johansons** (1936—2017) bija Valsts drošības komitejas darbinieks, Latvijas PSR VDK priekšsēdētājs (1990—1991).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1936. gada 22. jūlijā Rīgā. Mācījās Rīgas Industriālajā politehnikumā (1952—1956) un sāka strādāt par Rīgas Autoelektroaparātu rūpnīcas presēšanas ceha tehnologu. No 1957. līdz 1959. gadam dienēja Padomju armijā, pēc tam darbojās LĻKJS CK (1959—1966), iestājās PSKP.
Mācījās Viļņas augstākajā partijas skolā (1966—1968), bija LKP Rīgas pilsētas Kirova rajona komitejas sekretārs (1970—1971).

No 1971. gada janvāra līdz 1972. gada oktobrim mācījās PSRS VDK Augstākās skolas vadošā operatīvā sastāva divgadīgo sagatavošanas kursos un 1972. gada oktobrī kļuva par Latvijas PSR Valsts Drošības komitejas 5. daļas priekšnieka Staņislava Zukuļa vietnieku, 1974. gadā par LPSR VDK Rīgas pilsētas daļas priekšnieku, 1984. gada jūnijā par LPSR VDK 5. daļas priekšnieku, 1986. gada jūnijā par LPSR VDK priekšsēdētāja Zukuļa vietnieku, 1989. gada aprīlī par PSRS VDK 5. / ”Z” pārvaldes daļas priekšnieka vietnieku (viņa vietā par Zukuļa vietnieku kļuva Jānis Trubiņš).

1990. gada 5. martā Johansonu iecēla par LPSR VDK priekšsēdētāju ģenerālmajora dienesta pakāpē, šo amatu viņš ieņēma arī Latvijas neatkarības atjaunošanas laikā līdz 1991. gada augustam.

Kopš 1992. gada marta strādāja komercbankās un Latvijas tranzītbiznesā kā drošības padomnieks. 2006. gadā iznāca Edmunda Johansona atmiņu grāmatu "Čekas ģenerāļa piezīmes".

Miris 2017. gada 7. februārī Rīgā.

## Atsauces
Pilskalnes Spriņģu pilskalns

**Pilskalnes Spriņģu pilskalns** atrodas Rēzeknes novada Ozolmuižas pagastā. Pirmās ziņas par šo pilskalnu sniedzis Kārlis fon Lēviss of Menārs.

Pilskalnu nav ievērojis ne Augusts Bīlenšteins, kurš šo apvidu apceļojis pētīšanas nolūkos, ne arī grāmatas "Latgales senatne" () autors Pāvels Rikovs. 

Dažus simtus soļus uz austrumiem no pilskalna tek Mediņas upīte, kas ietek Rēzeknē. Rēzeknes upe no pilskalna atrodas 1,5 km attālumā. Netālu no pilskalna, tam ziemeļos, ir Rēzeknes – Krustpils dzelzceļa stiga; no dzelzceļa pilskalnu iespējams redzēt.

Pilskalns ierīkots uz iegareni apaļa, savrupa kalna, kuram apkārt mitras pļavas. No pļavām kalns paceļas sākumā lēzeni, bet pēc 4 metriem — stāvi. Šaurais rietumgals pārrakts ar grāvi un zeme uzmesta 2 m augstu. Ieeja plakumā atrodas uzbedumam dienvidos. Rietumos grāvim esošais kalna atgriezums nav pieskaitāms pilskalnam, jo tas nav apdarināts, bet dabisks. Šai atgrieztajā kalna astē tika grābtas smiltis un glabāti kartupeļi.

Pilskalna plakums pret vidu ielīks, 60 m garš un platākajā vietā ap 35 m plats. Pilskalna plakums ticis arts. Kādreiz arti arī austrumu un dienvidu sāni, neraugoties uz kraujumu. Neaiztikti palikuši grāvis, uzbedums un ziemeļsāns.

Pirmajos aršanas gados, velēnu uzplēšot, esot atrastas misiņa rotaslietas — gredzeni, karuļi, skārda gabaliņi.

Mītņu kārta pa daļai izjaukta un noarta lejā. Atradumi pilskalnam ierasti — kauli, ogles, trauku lauskas. Uz lauskām redzams viļņu raksts, kas norāda uz dzelzs laikmeta jaunāko posmu. Mītņu kārta atrodas arī kalna pakājē, kur bijušas druvas. Kārtas biezums šeit — pusmetrs.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Pilskalnes Spriņģu pilskalns
Sabiedroto ekspedīcijas spēku augstākais štābs

**Sabiedroto ekspedīcijas spēku augstākais štābs** (, SHAEF) bija Sabiedroto spēku komandiera štābs Eiropas ziemeļrietumos no 1943. gada līdz Otrā pasaules kara beigām. ASV ģenerālis Dvaits Eizenhauers bija *SHAEF* komandieris visu tā pastāvēšanas laiku. Pašam amatam ir kopīga izcelsme ar Sabiedroto spēku virspavēlnieku Eiropā un Atlantijā, kas veido mūsdienu NATO spēku komandstruktūru.

## Štābam pakļautās vienības
*SHAEF* komandēja lielāko militāro formējumu skaitu, kas jebkad bija izveidoti vienai operācijai Rietumu frontē no amerikāņu, brīvo franču, britu un kanādiešu spēkiem. Štābs komandēja visus sabiedroto gaisa desanta spēkus kā gaisa desanta armija, kā arī trīs armiju grupas, kuru pakļautībā bija astoņas lauka armijas;
* 22px **[[Pirmā Sabiedroto gaisa desanta armija]]**
** visas sabiedroto gaisa desanta divīzijas, brigādes un izpletņlēcēju transporta spārni
* 22px **[[21. Armiju grupa|Britu 21. Armiju grupa]]**
** 22px Pirmā kanādiešu armija
** 22px Otrā britu armija
* 22px **[[ASV 12. Armiju grupa]]**
** 22px Pirmā ASV armija
** 22px Trešā ASV armija
** 22px 9. ASV armija
** 22px 15. ASV armija
* 22px **[[Sestā ASV armiju Grupa]]**
** 22px Francijas 1. armija
** 22px 7. ASV armija
Augstākais štābs arī kontrolēja nozīmīgus jūras spēkus operācijas "Neptūns" laikā, operācijas "Overlord" uzbrukuma fāzē, un divus taktiskos gaisa spēkus: ASV devītos gaisa spēkus un RAF otros taktiskos gaisa spēkus. Sabiedroto stratēģisko bumbvedēju spēki Apvienotajā Karalistē arī nonāca tās pakļautībā operācijas Neptūns laikā.

## Komandieri un vecākie virsnieki

Pēc Vācijas kapitulācijas Sabiedroto ekspedīcijas spēku augstākais štābs tika likvidēts 1945. gada 14. jūlijā.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Records of Supreme Headquarters, Allied Expeditionary Force, Dwight D. Eisenhower Presidential Library
* Papers of Ernest R. "Tex" Lee, military aide to General Eisenhower, 1942—1945, Dwight D. Eisenhower Presidential Library
* Papers of Thor Smith, Public Relations Division, SHAEF, Dwight D. Eisenhower Presidential Library
* Daily Battle Communiques, SHAEF, June 6, 1944 — May 7, 1945, L. Tom Perry Special Collections, Harold B. Lee Library, Brigham Young University
* BBC WW2 People's War article on Uxbridge SHAEF and London Bushey
1932. gada ASV prezidenta vēlēšanas

**1932. gada ASV prezidenta vēlēšanas** bija 37. ASV prezidenta vēlēšanas, kas notika . Pirmo reizi kopš 1852. gada vēlēšanām Demokrātu partija vēlēšanās uzvarēja ar lielu pārsvaru. Izvēle bija starp līdzšinējo prezidentu Herbertu Hūveru un Ņujorkas gubernatoru Franklinu Delano Rūzveltu.

## Kandidāti

## Rezultāti
Vēlēšanās ar lielu pārsvaru prezidenta amatā tika ievēlēts Franklins Delano Rūzvelts un viceprezidenta amatā – Džons Nenss Gārners. Rūzvelts/Gārners ieguva 472 elektoru balsis, savukārt Hūvers/Kērtiss ieguva 59 elektoru balsis.

## Ārējās saites
KN-23

**KN-23**, oficiāli *Hwasong-11Ga* () ir apzīmējums Ziemeļkorejas tuva darbības rādiusa taktiskajai ballistiskajai raķetei. Tehnisko parametru ziņā tai ir līdzība ar Krievijas tuva darbības rādiusa zeme-zeme ballistisko raķeti *[[Iskander]]*.

Raķetes modeli pirmo reizi publiski demonstrēja militārā parādē 2018. gada 8. februārī, pirmais izmēģinājums notika 2019. gada 4. maijā, sasniedzot 60 km apogeju un 240 km darbības rādiusu. 17. maijā ASV tai piešķīra nosaukumu KN-23.
Uzskata, ka Krievijas uzbrukuma laikā Ukrainā Ziemeļkoreja pēc slepenas militāras vienošanās 2023. gada oktobrī sāka KN-23 raķešu piegādi Krievijai. Pirmo reizi tās izmantoja raķešu triecienos Harkivai 2023. gada 30. decembrī un 2024. gada 2. janvārī. 2024. gada 7. maijā Ukrainas avoti ziņoja, ka puse no KN-23 raķetēm zaudēja ieprogrammētās trajektorijas un eksplodēja gaisā.

2024. gada 24. novembrī Ukrainas puse paziņoja, ka Krievija 2024. gadā uzbrukumos Ukrainai ir izmantojusi aptuveni 60 Ziemeļkorejas ballistisko raķešu KN-23, kurā atrodamas Rietumvalstu uzņēmumos ražotas mikroshēmas un citi komponenti, kurus visticamāk Ziemeļkorejai piegādājuši Ķīnas uzņēmumi.

## Atsauces
Ķīnas imperators

Visā Ķīnas vēsturē "imperators" () bija augstākais tituls, kas piederēja monarhiem, kuri pārvaldīja Ķīnu. Tradicionālajā ķīniešu politiskajā teorijā, imperators bija "Debesu dēls", autokrāts ar dievišķu mandātu, lai pārvaldītu visu zem debesīm. Imperatorus pēc nāves pielūdza imperatora kulta ietvaros. Imperatoru patrilaterālā (tēva) līnija veidoja dinastiju. Ķīnas imperators bija absolūts monarhs.

Haņu dinastijas laikā konfūcisms kļuva par oficiālo politisko teoriju. Imperatora absolūtā autoritāte bija saistīta ar dažādiem pienākumiem un morāli. Uzskatīja, ka to neievērošana atņem dinastijas Debesu mandātu un attaisno tās gāšanu. Praksē imperatori dažkārt izvairījās no stingriem pēctecības noteikumiem, un dinastiju šķietamās "neveiksmes" tika sīki aprakstītas oficiālajās vēsturēs, ko rakstīja viņu veiksmīgie aizstājēji vai pat vēlākās dinastijas. Imperatora varu ierobežoja arī imperiālā birokrātija, kurā strādāja zinātnieki-ierēdņi un dažu dinastiju laikā arī einuhi. Imperatoru ierobežoja arī pēcteča saistības pret savu senču politiku un dinastijas tradīcijām.

## Piezīmes un atsauces

### Piezīmes

### Atsauces

## Ārējās saites
Fišerinīdas

**Fišerinīdas** (*Fischerinidae*) ir bentisku foraminīferu dzimta 	miliolīdu kārtā. Šo dzimtu 1927. gadā izveidoja amerikāņu zoologs Džozefs Kušmens. Angļu mikropaleontologam Forteskjū Viljamam Milletam dzimta piedēvēta, pamatojoties uz 1898. gadā viņa izveidoto *[[Fischerininae]]* apakšdzimtu. Ģeohronoloģiski fišerinīdas ir zināmas no vidējā juras perioda līdz mūsdienām.

## Apraksts
Čaula ir satīta. Aiz čaulas prolokula un fleksostila seko spirāliskā cauruļveida daļa ar dažām kamerām vijumā. Sākotnējie vijumi ir plakanspirāliski vai gandrīz spirāliski, bet vēlākie vijumi kļūst trohoīdi. Visas kameras ir redzamas no čaulas dorsālās puses. Pēdējo pilno vijumu veido četras vai piecas kameras, kuras ir redzamas no ventrālās puses. Čaulas sieniņas ir no porcelānveidīga, neperforēta kalcīta. Atvere ir ieapaļa (vai spraugveidīga) un to veido čaulas atvērtais gals.

## Sistemātika
Dzimtas dalījums apakšdzimtās:
* Dzimta: **Fischerinidae** Millett, 1898
:* Apakšdzimta: *[[Cyclogyrinae]]* Loeblich & Tappan, 1961
:* Apakšdzimta: *[[Fischerinellinae]]* Saidova, 1981
:* Apakšdzimta: *[[Fischerininae]]* Millett, 1898
:* Apakšdzimta: *[[Glomulininae]]* Saidova, 1981
:* Apakšdzimta: *[[Nodobaculariellinae]]* Bogdanovich, 1981
:* Apakšdzimta: *[[Zoyaellinae]]* Saidova, 1981

## Atsauces
1993. gada UEFA Čempionu līgas fināls

**1993. gada UEFA Čempionu līgas fināls** bija futbola spēle starp Francijas klubu Marseļas "Olympique" un Itālijas klubu *[[AC Milan]]*, kas tika aizvadīta 1993. gada 26. maijā, Olimpiskajā stadionā, Minhenē. Šī bija vēsturē pirmā UEFA Čempionu līgas finālspēle.

Finālā vienīgos vārtus spēles 43. minūtē, pēc sitiena ar galvu, guva Kotdivuārā dzimušais Marseļas komandas aizsargs Bazils Bolī, nodrošinot savai komandai pirmo Eiropas kausa titulu. Tā bija pirmā reize, kad Francijas komanda uzvarēja Eiropas kausā. Neviens cits Francijas līgas klubs nesasniedza finālu līdz 2004. gadam, kad to paveica ''AS Monaco''.

Vēlāk atklājās, ka Marseļas klubs un tā prezidents Bernārs Tapī bija iesaistīti spēļu sarunāšanas skandālā, 1992.—1993. gada sezonā (kurā Marseļas "Olympique", iespējams, maksāja ''Valenciennes'' komandai, lai zaudētu spēli), kā rezultātā, viņi tika pazemināti uz 2. divīziju un viņiem tika liegta dalība Eiropas futbolā nākamajā sezonā. Tā kā skandāls skāra tikai Francijas līgas spēles, Marseļas kluba statuss kā 1993. gada Čempionu līgas uzvarētājiem netika ietekmēts.

Pirmais Čempionu līgas fināls izrādījās pēdējā spēle *AC Milan* meistarīgajam, bet bieži traumas gūstošajam nīderlandiešu uzbrucējam Marko van Bastenam, kuram tobrīd bija 28 gadi; tiekot nomainītam 86. minūtē, noguruma un kārtējā potītes savainojuma dēļ. Nākamos divus gadus viņš pavadīja, lai atveseļotos, pirms 1995. gada augustā paziņoja par karjeras beigšanu.

## Komandas
*Sekojošā tabulā fināli līdz 1992. gadam bija Eiropas kausa ērā, kopš 1993. gada — UEFA Čempionu līgas ērā.*

## Ceļš uz finālu

**Piezīmes:** (H) — mājās; (A) — izbraukumā

## Spēle

## Pēcspēles notikumi
Marseļas "Olimpique" triumfs joprojām ir pretrunīgs, saistībā ar apsūdzībām dopinga lietošanā, ko apgalvo Marsels Desajī, Žans Žaks Eidelī, Kriss Vodls un Tonijs Kaskarino. Pēc Eidelī teiktā, "visi (viņi) veica virkni injekciju" 1993. gada Čempionu līgas finālā, izņemot Rūdiju Felleru. Desajī un Kaskarino apgalvoja, ka kluba prezidents Bernārs Tapī pats izplatījis tabletes un injekcijas. Intervijā franču žurnālam *Le Point* Žans Pjērs de Mondenārs sacīja, ka Marseļas komandas ģērbtuvē bija tāfele, uz kuras bija rakstīts "injekcijas visiem". Tapī tikai atzina, ka daži spēlētāji ieņēma kaptagonu.

## Skatīt arī

* 1992.—1993. gada UEFA Čempionu līgas sezona

## Atsauces

* Dixon, James (2020). *The Fix: How the first Champions League was won and why we all lost*. Pitch. .

## Ārējās saites

* 1992.—1993. gada sezona UEFA mājaslapā
Jānis Trubiņš

**Jānis Trubiņš** (1945) ir bijušais Valsts drošības komitejas darbinieks, Latvijas PSR Valsts drošības komitejas (LPSR VDK) priekšsēdētāja vietnieks (1989—1991).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1945. gada 28. martā Auru pagastā Sarkanajā armijā iesauktā Jāņa Trubiņa un viņa sievas Katrīnas, dzimušas Hoholko, ģimenē. Mācījās Krimūnu septiņgadīgajā skolā un Kazdangas lauksaimniecības tehnikumā (1959—1964), iegūstot agronoma kvalifikāciju, strādāja Kuldīgas rajona kolhozā "Spartaks". No 1964. līdz 1967. gadam dienēja Padomju armijā un iestājās PSKP. 1968. gadā kļuva par sovhoza "Užava" partijas organizācijas sekretāru.

1970. gada septembrī kļuva par Latvijas PSR Valsts Drošības komitejas Ventspils pilsētas un ostas daļas operatīvo pilnvaroto un 1971. gadā par šīs daļas partijas pirmorganizācijas sekretāru. 1977. gada janvārī viņu iecēla par LPSR VDK Daugavpils pilsētas un dzelzceļa stacijas daļas priekšnieka vietnieku.

Mācījās Feliksa Dzeržinska PSRS VDK augstākajā skolā (1978—1980), pēc tam kļuva par LPSR VDK Rīgas pilsētas daļas priekšnieka Edmunda Johansona vietnieku, vēlāk par priekšnieku, 1986. gadā par LPSR VDK 5. daļas (cīņai ar ideoloģisko diversiju) priekšnieku, 1989. gada aprīlī par LPSR VDK priekšsēdētāja Staņislava Zukuļa vietnieku, 1990. gada 5. martā par LPSR VDK priekšsēdētāja Edmunda Johansona vietnieku pulkveža dienesta pakāpē, šo amatu viņš ieņēma arī Latvijas neatkarības atjaunošanas laikā. Līdztekus šajā laikā bija arī Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās komitejas biroja loceklis līdz 1991. gada augustam.

## Atsauces
Gada jaunais skatuves mākslinieks (Spēlmaņu nakts)

**Gada jaunais skatuves mākslinieks** ir viena no nominācijām Spēlmaņu nakts balvu pasniegšanas ceremonijā. 
Sākotnēji dažiem jaunajiem māksliniekiem balva pasniegta arī kategorijā "Gada debija", vēlāk izveidojot apvienotu kategoriju 
"Gada debija vai jaunais skatuves mākslinieks". Pēdējās ceremonijās balva pasniegta tikai kategorijā "Gada jaunais skatuves mākslinieks".

## Balvas ieguvēji
Neatminami laiki

[thumb|250px|[Ričards I Lauvassirds tiek svaidīts viņa kronēšanas laikā Vestminsteras abatijā 1189. gadā (no 13. gadsimta hronikas). Jebkurš laiks pirms Ričarda I kāpšanas tronī Anglijas tiesībās tiek uzskatīts par «neatminamiem laikiem»]]
**Neatminami laiki** (, ) ir britu likumu sistēmā lietots termins, kas nozīmē laiku, kas sniedzas ārpus atmiņas, ierakstu vai tradīciju sasniedzamības, bezgalīgi sens, «sens ārpus atmiņas vai ierakstiem». Frāze tiek lietota juridiski nozīmīgos kontekstos, kā arī parastajā valodā.

"Neatminami laiki" bieži tiek lietots, lai aprakstītu laika posmu, kas nepieciešams, lai paraža nobriestu tās iekļaušanai kopējā tiesību sistēmā. Viduslaiku vēsturnieks Ričards Bārbers to raksturo kā «ūdensšķirtni starp galvenokārt mutvārdu kultūru un pasauli, kurā rakstība bija vissvarīgākā».

Anglijas tiesībās «neatminamie laiki» beidzas un juridiskā atmiņa sākas 1189. gadā, kas ir karaļa Henrija II valdīšanas beigas; tas tiek saistīts ar angļu vispārējo tiesību izgudrošanu. Tā kā tiek uzskatīts, ka vispārējām tiesībām ir nevēsturiska, «neatminama» izcelsme, tās atšķiras no likumiem, ko noteiktā datumā izveidojuši monarhi vai likumdošanas iestādes. Anglijas tiesību sistēmā «neatminamie laiki» tiek izmantoti arī, lai precizētu laiku, kas nepieciešams preskriptīvo tiesību iedibināšanai. 1832. gada Preskriptīvajā likumā tika norādīts, ka termina pilns formulējums ir «neatminami laiki, vai laiks, par kuru cilvēka atmiņa neliecina par pretējo». Šis likums aizstāja pienākumu pierādīt "neatminamu laiku" īpašu zemes tiesību izmantošanai ar likumā noteiktajiem laika periodiem līdz 60 gadiem.

## Atsauces
Džons Landau

**Džons Landau** (; dzimis , miris ) bija amerikāņu kinoproducents, kas saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu kategorijā "Labākā filma" par Džeimsa Kemerona episkās romantiskās katastrofu filmas "Titāniks" (1997) producēšanu. Vēl saņēmis nominācijas šajā kategorijā par Kemerona zinātniskās fantastikas filmu "Avatars" (2009) un "" (2022) producēšanu. Visas trīs filmas ierindojas pirmajā pieciniekā starp pasaules ienesīgākajām filmām. Par filmām "Titāniks" un "Avatars" saņēmis arī Zelta globusa balvu.

Producējis arī tādas filmas kā "Solāris" (2002), "" (2019), "" (plānots 2025) un *[[Avatar 4]]* (plānots 2029). Kā līdzproducents piedalījies filmas "Mīļā, es samazināju bērnus" (*Honey, I Shrunk the Kids*, 1989) un "Diks Treisijs" (*Dick Tracy*, 1990) veidošanā.

1990. gadu sākuma Landau bija kinostudijas *[[20th Century Studios|20th Century Fox]]* spēlfilmu ražošanas nodaļas viceprezidents. Bija viens no *[[Lightstorm Entertainment]]* vadītājiem.

Landau nomira Losandželosā , 63 gadu vecumā. Izdevums *[[Variety]]* ziņoja, ka viņš miris no vēža.

## Atsauces

## Ārējās saites
Pilskalns (Lazdukalna pagasts)

**Pilskalns** atrodas Balvu novada Lazdukalna pagastā. Apvidus šeit līdzens, smilšainu zemi, apaudzis purviem un siliem. Pa līdzenumu stiepjas ledāja gala morēnas. Vienā no šādiem morēnu pauguriem, kas atrodas pie pašas Paukles iztekas, mitru pļavu vidū stāv aprakstāmais pilskalms.

No ārpuses skatoties, nekas vairs neliecina, ka tur būtu pilskalns. Tomēr, pārmeklējot zemi, nosaukums attaisnojas.

Kalns pēdējoreiz arts 19. gadsimta beigās. Aršanas pēdas vēl ilgi bijušas redzamas. Ja plakumam galos kādreiz bijuši parastie uzbedumi, tad tie sen jau nolīdzināti.

Plakuma malas un kalna austrumu sāni izrakņāti bedrēm. To darījuši mantrači, kuri šai pilskalnā meklējuši naudu. Pie lielās bedres austrumsānā kāds vīrs esot nostrādājis pusotru dienu, bet neko neatradis. Šajā rakuma vietā redzama pusmetru bieza melnzeme, kas apakšā vēl neaizskarta. Tā satur ogles, lauskas un akmeņus. Augšējā zemes kārta atarta šurp no plakuma vidus, kur melnzemes vairs nav.

Pilskalna pakājē, rietumpusē, redzama melnzemes kārta. Atrastās lauskas neparasti plānas un gludas. Abās pusēs kalnam staignas un zālainas pļavas. Apkārtne nabadzīga un tāda bijusi arī senlaikos.

Pilskalnu uzmeklēt Ernestu Brastiņu pavedināja nosaukums kartēs.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Pilskalns
The Tall T

***The Tall T*** ir 1957. gada ASV vesterna filma, kuras režisors ir Bads Betikers. Filmā galvenās lomas atveido Rendolfs Skots, Ričards Būns, Morīna O'Salivana un Henrijs Silva. Filma balstīta uz Elmora Leonarda 1955. gada īso stāstu *The Captives*.

Filma stāsta par bijušo rančo brigadieri, kuru kopā ar tikko precējušos pāri nolaupa trīs noziedznieki.

Filmas *The Tall T* pirmizrāde notika  un to izplatīja *[[Columbia Pictures]]*. 2000. gadā filma iekļauta ASV Kongresa bibliotēkas Nacionālajā kino reģistrā kā "kulturāli, vēsturiski vai estētiski nozīmīga filma".

## Atsauces

## Ārējās saites
Amerikāņu vilkacis Londonā

**"Amerikāņu vilkacis Londonā"** () ir 1981. gada Apvienotās Karalistes un ASV šausmu kinokomēdija, kuras režisors un scenārija autors ir Džons Lendiss. Filmā galvenās lomas atveido Deivids Notons, Dženijs Egatere, Grifins Danns un Džons Vudvains.

Filma stāsta par diviem amerikāņu tūristiem, kuriem Anglijas laukos uzbrūk vilkacis. Kamēr viens no viņiem nomirst, otrs nākamajā pilnmēnesī pārvēršas par vilkaci.

Filmas "Amerikāņu vilkacis Londonā" pirmizrāde notika  un to izplatīja *[[Universal Pictures]]*. Filma guva komerciālus panākumus un saņēma pozitīvu kritiķu vērtējumu. Tā saņēma Saturna balvu kā labākā šausmu filma, kā arī Amerikas Kinoakadēmijas balvu kategorijā "Labākais grims un matu sakārtojums". "Amerikāņu vilkacis Londonā" mūsdienās tiek uzskatīta par kulta filmu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Agirre, Dieva dusmas

**"Agirre, Dieva dusmas"** () ir 1972. gada Rietumvācijas, Meksikas un Peru vēsturiskā drāmas filma, kuras režisors un scenārija autors ir Verners Hercogs. Filmā galvenās lomas atveido Klauss Kinskis, Helena Roho, Dels Negro, Rui Gerra un Pēters Bērings. Filmas mūzikas autori ir vācu krautroka grupa *[[Pupol Vuh]]*.

Filmā Kinskis atveido spāņu kareivi Lopi de Agirri, kurš 16. gadsimtā vada konkistadoru grupu ceļā pa Amazoni, lai atrastu leģendāro zelta pilsētu Eldorado.

"Agirre, Dieva dusmas" bija pirmā no piecām Hercoga filmām, kur galveno lomu atveidoja Kinskis. Abi filmēšanas laikā daudz konfliktēja, strīdoties par to, kā Agirres loma būtu jāspēlē. Filmēšana notika Peru, Amazones lietus mežā.

Filmas "Agirre, Dieva dusmas" pirmizrāde notika . Mūsdienās tā tiek uzskatīta par vienu no visu laiku labākajām filmām.

## Atsauces

## Ārējās saites
Morīna O'Salivana

**Morīna Pola O'Salivana** (; dzimusi , mirusi ) bija īru aktrise.

1930. gadā pārcēlusies uz Holivudu, bet 1932. gadā noslēgusi līgumu ar *[[Metro-Goldwyn-Mayer]]*, kur viņa kļuva slavena ar lomām sešās Tarzāna filmās no 1932. līdz 1942. gadam, tēlojot kopā ar Džoniju Veismilleru.

Pazīstama arī ar lomām V. S. Van Daika filmā "Tievais vīrs" (1934), Džordža Kjūkora filmā "Deivids Koperfīlds" (*David Copperfield*, 1935), Klerensa Brauna filmā "Anna Kareņina" (*Anna Karenina*, 1935), Toda Brauninga filmā *[[The Devil-Doll]]* (1936), Sema Vuda un Brāļu Marksu filmā *[[A Day at the Races (filma)|A Day at the Races]]* (1937), Roberta Leonarda filmā "Lepnums un aizspriedumi" (*Pride and Prejudice*, 1940), Džona Ferova filmā *[[The Big Clock]]* (1948), Bada Betikera filmā *[[The Tall T]]* (1957), Vudija Allena filmā "Hanna un viņas māsas" (*Hannah and Her Sisters*, 1986) un Frānsisa Forda Kopolas filmā "Pegija Sjū precas" (1986).

No 1936. līdz 1963. gadam O'Salivana bija precējusies ar kinorežisoru Džonu Ferovu, ar ko viņai piedzima septiņi bērni, tai skaitā aktrise Mija Ferova.

## Ārējās saites
Moskva

**Moskva** () var būt:

* Maskava — pilsēta Krievijā;
* Maskava — upe Krievijā;
* *[[FK Moskva]]* — futbola klubs;
* kreiseris ''Moskva'' — Krievijas kara flotes kreiseris;
* Anna Moskva (*Anna Moskwa*; 1979) — Polijas politiķe.
1994. gada UEFA Čempionu līgas fināls

**1994. gada UEFA Čempionu līgas fināls** bija futbola spēle starp Itālijas klubu *[[AC Milan]]* un Spānijas klubu ''FC'' ''Barcelona'', kas tika aizvadīta 1994. gada 18. maijā, Olimpiskajā stadionā, Atēnās, Grieķijā.

Uzvarot *[[La Liga]]* ceturto gadu pēc kārtas, *Barcelona* bija favorīte, lai iegūtu otro Eiropas kausa/UEFA Čempionu līgas titulu trīs gadu laikā. *Milan* komandai gatavošanās posmā pirms fināla bija nesakārtotība, savainoti talantīgie spēlētāji, vai tādi, kuriem bija liegts piedalīties spēlē un citas problēmas: leģendārais uzbrucējs Marko van Bastens; 13 miljonus mārciņu vērtais jaunā sensācija Džanluidži Lentīni (toreiz pasaulē dārgākais futbolists). Liegts piedalīties: Franko Barēzi un aizsargam Alesandro Kostakurta. UEFA noteikumi tajā laikā paredzēja, ka komandas nedrīkst laist laukumā vairāk par trim leģionāriem, kas nozīmēja, ka treneris Fabio Kapello bija spiests izņemt no sastāva Florinu Redučioju, Žanu Pjēru Papēnu un Brianu Laudrupu. *Barcelona* komandā Johans Kruifs izvēlējās izņemt no sastāva Mikālu Laudrupu, kā rezultātā Kapello pēc spēles paziņoja: "Laudrups bija puisis, no kura es baidījos, bet Kruifs viņu neiekļāva sastāvā, un tā bija viņa kļūda." Sezonas beigās Laudrups pameta *Barcelona* un pievienojās tās galvenajai konkurentei Madrides "Real".

*Milan* spēlēja savās pilnībā baltajās izbraukuma formās, ko viņi vēsturiski izmanto Eiropas kausa/UEFA Čempionu līgas finālos, bet *Barcelona* spēlēja savā sarkanzilajās formās. *Milan* dominēja spēles sākumā un tika atalgoti, kad Dejans Savičevičs atdeva rezultatīvu piespēlo Danjelem Masaro, kurš iesita bumbu tukšos vārtos. Masaro īsi pirms puslaika panāca rezultātu 2—0 savas komandas labā.

Spēles 47. minūtē Savičevičs izmantoja Migela Anhela Nadala kļūdu aizsardzībā, gūstot trešos vārtus, "pārceļot" bumbu pāri vārtsargam Andoni Subisarretam. Astoņas minūtes vēlāk, kad Savičevičs trāpīja bumbu pa vārtu stabu un *Barcelona* aizsardzībai neizdevās tikt galā ar situāciju, *Milan* pussargs Marsels Desajī panāca rezultātu 4—0, kas beigās kļuva par galarezultātu. Desajī kļuva par pirmo spēlētāju, kurš divus gadus pēc kārtas ieguvis trofeju ar dažādiem klubiem, pēc uzvaras ar Marseļas "Olympique" 1993. gadā.

## Komandas
*Sekojošā tabulā fināli līdz 1992. gadam bija Eiropas kausa ērā, kopš 1993. gada — UEFA Čempionu līgas ērā.*

## Ceļš uz finālu

**Piezīmes:** (H) — mājās; (A) — izbraukumā

## Spēle

## Atsauces

## Ārējās saites

* Eiropas kausa rezultāti RSSSF mājaslapā
* 1993.—1994. gada sezona UEFA mājaslapā
Progress MS-29

***Progress MS-29*** (*Прогресс МС-29*; SKS apzīmējums ***ISS-90P***) bija Krievijas automātisks *[[Progress-MS]]* sērijas kravas kosmosa kuģis, kas Starptautiskajā kosmosa stacijā (SKS) nogādāja kravu. To orbītā palaida 2024. gada 21. novembrī. *Progress MS-29* darbību beidza 2025. gada 1. jūlijā

## Krava
Kopējā kravas masa starta brīdī bija 2487 kg. Īpašajās tvertnēs ietilpa degviela (), saspiestas gāzes (slāpeklis) (), ūdens (). Hermētiskajā kravas telpā (pavisam ) bija iekārtas stacijas apkalpošanai un zinātniskajiem pētījumiem, pārtikas preces, apģērbs, higiēnas, medicīnas preces.

## Lidojuma gaita
*Progress MS-29* tika palaists  12:22:23 *[[Universālais koordinētais laiks|UTC]]* ar nesējraķeti *[[Sojuz-2.1a]]* no Baikonuras kosmodroma 31. starta laukuma.

23. novembrī 14:31:16 *UTC* kosmosa kuģis saslēdzās ar SKS automātiskā režīmā pie *[[Poisk (SKS)|Poisk]]* moduļa.
Atvēruši kravas kuģa lūku, kosmonauti sajuta asu toksisku smaku un atklāja neidentificējamus pilienus. Lai novērstu nezināmās vielas izplatīšanos, apkalpe bija spiesta steidzami aizvērt lūku. Kosmonauti, kas strādāja stacijas Krievijas segmentā, uzģērba aizsargtērpus, un tika uzsākta pastiprināta stacijas gaisa attīrīšanas sistēmu darbība. Arī ASV astronauti sajuta neparastu smaku, kas līdzinājās krāsas izsmidzināšanai. *NASA* ziņoja, ka situācija stacijā pakāpeniski stabilizējās, un gaisa kvalitāte atgriezās normālā līmenī. Lūku atkal atvēra 25. novembrī, un kravas kuģa izkraušana turpinājās kā plānots. *NASA* paziņoja, ka iespējamais smakas avots ir izdalījušās gāzes no materiāliem hermetizētajā kravas nodalījumā.

Savukārt daži Krievijas kosmosa nozares pārstāvji izteica hipotēzi, ka smaka un pilieni varētu būt radušies no kuģa *[[Progress MS-27]]*, kas pirms atvienošanās 19. novembrī no tās pašas pieslēgvietas bija piepildīts ar atkritumiem. Viņi uzskatīja, ka lidojuma vadības speciālisti pirms atvienošanās nav veikuši procedūru, lai attīrītu cauruļvadus, pa kuriem no kosmosa kuģa uz stacijas tvertnēm pārvada degvielu. Tādējādi ļoti toksiskā hipergoliskā degviela varēja palikt šajās caurulēs un ieplūst saslēgšanās mezgla galvenajā dobumā, kad *Progress MS-27* atvienojās. Kad ieradās *Progress MS-29*, saslēgšanās mezglā iekļuvusī degviela palika lūkas iekšpusē, kas ļāva tai iekļūt stacijā, kad lūku atvēra.

2025. gada 1. jūlijā 18:43:28 *UTC* *Progress MS-29* atvienojās no stacijas. 21:52 *UTC* tika iedarbināti dzinēji bremzēšanas manevram. Kravas kuģis nogāja no orbītas un sadega Zemes atmosfēras blīvajos slāņos. Aptuveni 22:30 *UTC* nesadegušās daļas nokrita Klusā okeāna dienvidu daļā, kas nav kuģojama.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Progress MS-29 re-supplies ISS Anatoly Zak
* Progress-MS 01 — 40 Gunter Dirk Krebs
Ģertrūde Ederle

**Ģertrūde Karolīna Ederle** (; dzimusi , mirusi ) bija amerikāņu peldētāja, kura 20. gadsimta 20. gados kļuva slavena ar saviem ievērojamajiem sasniegumiem ūdenssportā. Viņa ir vislabāk pazīstama kā pirmā sieviete, kura 1926. gada 6. augustā pārpeldēja Lamanša šaurumu.

Ģertrūde Ederle kļuva par iedvesmas avotu sievietēm, simbolizējot gribasspēku un sieviešu iespējas sportā un sabiedrībā. Viņu bieži sauca par "*Queen of the Wave*s" jeb "Viļņu karalieni".

## Dzīvesgājums
Ederle dzimusi 1905. gada 23. oktobrī Ņujorkā vācu emigrantu ģimenē.

Viņa piedalījās 1924. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē, kur izcīnīja trīs medaļas — vienu zelta (4x100 metru brīvā stila stafete) un divas bronzas (100 un 400 metru brīvajā stilā).

1926. gadā Ederle pārvarēja Lamanša šaurumu, peldot 35 jūdzes (56 kilometrus) 14 stundās un 31 minūtē. Viņas rezultāts bija ātrāks nekā jebkura vīrieša iepriekšējais rekords. Ederles peldējumu vēl vairāk sarežģīja skarbā jūras vide. Šaurumā bija spēcīgas straumes un nemitīgs vējš, kas viņai lika mainīt virzienu, tādēļ viņa peldēja vairāk nekā sākotnēji paredzēto distanci. Lai aizsargātu ādu no aukstā ūdens un sāls iedarbības, viņas komanda pārklāja viņas ķermeni ar lanolīna un vazelīna maisījumu. Peldējuma laikā Ederle izmantoja sava laika modernāko peldēšanas tehniku — kraulu (*freestyle stroke*), kas ļāva viņai saglabāt ātrumu un izturību. Viņas pavadošais kuģis nodrošināja atbalstu, piegādājot ēdienu un dzērienus. Komanda visu laiku uzmundrināja Ederli, lai viņa nezaudētu motivāciju skarbajos apstākļos. Ederles sasniegums ne tikai mainīja priekšstatu par sievietēm sportā, bet arī kļuva par mediju sensāciju. Viņa atgriezās ASV kā nacionāla varone. Ņujorka rīkoja grandiozu parādi viņas godināšanai, un Ederli sāka dēvēt par "Amerikas ūdensmeitu" (*America's Mermaid*).

Pēc sportiskās karjeras Ederle darbojās kā peldēšanas instruktore un nodarbojās ar darbu cilvēkiem ar dzirdes traucējumiem, jo arī pati cieta no dzirdes zuduma, kas ar laiku pasliktinājās.

Mirusi 2003. gada 30. novembrī 98 gadu vecumā.

## Piemiņa
2023. gadā par Ģertrūdi Ederli tika uzņemta biogrāfiska filma “Meitene un jūra”.

## Ārējās saites
Ūdensmeita

thumb|Ūdensmeita, 1916
**Ūdensmeita** ir mitoloģisks tēls, kas sastopams austrumslāvu folklorā un citu tautu mītos. Ūdensmeita tiek raksturota kā skaista jauna sieviete ar gariem, plūstošiem matiem, kas bieži vien mitinās ūdenī vai tā tuvumā un nereti tiek attēlotas gan kā draudzīgas, gan kā bīstamas būtnes. Viņas var palīdzēt cilvēkiem, piemēram, norādīt ceļu, atklāt slēptas bagātības vai ārstēt, bet var arī pievilināt cilvēkus ūdenī un noslīcināt. Ūdensmeitas bieži tiek saistītas ar dabas skaistumu un tās noslēpumiem.

Šis tēls ir līdzīgs citām mitoloģiskām būtnēm, piemēram, sirēnām grieķu mitoloģijā vai nārām slāvu folklorā, kur tās ir ūdens gari vai dievības ar līdzīgām īpašībām.

## Ārējās saites
Muskusa bezslavīte

**Muskusa bezslavīte** (*Adoxa moschatellina*) ir bezslavīšu suga, kas plaši sastopama ziemeļu puslodes mērenā klimata joslā Eirāzijā un Ziemeļamerikā. Latvijā tā sastopama bieži visā valsts teritorijā, kur tā aug krūmājos, lapkoku un jauktos mežos (īpaši baltalksnājos), galvenokārt upju ielejās.

## Apraksts
Muskusa bezslavīte ir daudzgadīgs,  3—15 cm garš lakstaugs ar ložņājošu sakneni. Tam ir stāvs, pacils un kails stublājs. Ir 1—3 trīsstaraini šķeltas vai dalītas, zilganzaļas piezemes lapas, kuru kāts ir apmēram lapas plātnes garumā. Uz stublāja zem ziedkopas ir 2 pretējas, staraini šķeltas vai dalītas, nelielas augšlapas. Stublāja galotnē ziedi izvietoti īpatnējā galviņveida ziedkopā, visbiežāk pa 5, no tiem 4 ziedi krusteniski pretēji, bet piektais - "vāciņveidīgi" galotnē. Vainaglapas ir dzeltenzaļas. Ziediem piemīt muskusa smarža. Auglis ir kaulenis. Zied agri pavasarī: no marta beigām līdz jūnijam. Pēc noziedēšanas vasaras otrajā pusē augs nonīkst.

## Atsauces

## Ārējās saites
Karaklausība

**Karaklausība** ir pilsoņa pienākums dienēt valsts bruņotajos spēkos noteiktu laiku (parasti pilngadīgām personām, biežāk vīriešiem, bet dažkārt arī sievietēm).

Mūsdienās dažas valstis ir pārgājušas uz profesionālajām armijām, savukārt citas joprojām saglabā obligāto dienestu. Latvijā kopš 2007. gada karaklausība bija atcelta, aizstājot to ar profesionālo armiju, tomēr 2022. gadā tika pieņemts lēmums pakāpeniski ieviest valsts aizsardzības dienestu (VAD).

## Ārējās saites
Jaunā klasiskā arhitektūra

[thumb|2011. gadā atklātā Kajalas apkaime () [Gvatemala (pilsēta)|Gvatemalā]]
**Jaunā klasiskā arhitektūra** jeb **mūsdienu klasiskā arhitektūra** ir mūsdienu kustība arhitektūrā, kas turpina klasiskās arhitektūras praksi. Daži pētnieki to uzskata par neoklasicisma mūsdienu pēcteci, taču jaunajā klasiskajā arhitektūrā bieži atveido arī citus vēsturiskos stilus, tostarp, gotiku, renesansi, baroku, tautas celtniecību vai pat ārpusrietumu stilus. Tā vietā, lai ieturētu stingru neostilu, nereti vēsturiskos stilus interpretē caur postmodernisma perspektīvu.

Jaunās klasiskās arhitektūras praktiķi savu veikumu filozofisko aspektu pamato ar uzskatu, ka radīt pilnībā oriģinālu darbu neesot iespējams, jo jaunievedumi tiekot atvasināti no rosinājumiem, ietekmēm, atrisinātajiem izaicinājumiem un atklātajām kļūdām, no kā izvairīties.

## Piemēri

## Atsauces

## Ārējās saites
Tambovas sacelšanās

thumb|Tambovas guberņas apvienotā partizāņu armija
**Tambovas sacelšanās** (krievu: *Тамбовское восстание*) bija viens no lielākajiem zemnieku sacelšanās gadījumiem pret boļševiku varu Krievijas pilsoņu kara laikā, kas notika 1920.–1921. gadā. Sacelšanās norisinājās Tambovas apgabalā, apmēram 500 kilometru uz dienvidaustrumiem no Maskavas. To izraisīja boļševiku politika, tostarp piespiedu pārtikas rekvizīcijas, represijas un smagi ekonomiskie apstākļi, kas skāra zemniekus.

Sacelšanos vadīja bijušais Krievijas impērijas armijas virsnieks Aleksandrs Antonovs, tāpēc sacelšanās bieži tiek dēvēta arī par **Antonova sacelšanos**. Nemiernieki, kas lielākoties bija vietējie zemnieki, organizēja partizānu vienības, kas uzbruka boļševiku vienībām, pārtrauca pārtikas transportus un kontrolēja plašas teritorijas Tambovas reģionā. Sacelšanās izplatījās arī uz kaimiņu rajoniem, un tās dalībnieku skaits sasniedza aptuveni 40 000. Padomju varas iestādes sacelšanās apspiešanai izmantoja nežēlīgas metodes, kuras vadīja tādi komandieri kā Mihails Tuhčevskis un Georgijs Žukovs. Boļševiki izmantoja ķīmiskos ieročus (indes gāzi), lai iznīcinātu nemiernieku slēptuves mežos. Īstenoja masu represijas pret vietējiem iedzīvotājiem, ieskaitot ķīlnieku ņemšanu un viņu sodīšanu. 

Sacelšanās tika apspiesta līdz 1921. gada vidum, un tās apspiešanas laikā gāja bojā tūkstošiem cilvēku – gan nemiernieku, gan civiliedzīvotāju. Pēc sacelšanās sakāves boļševiki pārskatīja "kara komunisma" politiku, pārejot uz Jauno ekonomisko politiku, lai mazinātu spriedzi laukos un nodrošinātu ekonomisko stabilitāti.

## Ārējās saites
Meitene un jūra

**"Meitene un jūra**" () ir 2024. gada ASV biogrāfiskā sporta drāma, kuras režisors ir Jūakims Rennings. Filma ir par Ģertrūdi Ederli — pirmo sievieti, kas 1926. gadā pārpeldēja Lamanša šaurumu, pārspējot arī vīriešu rekordu. Galveno lomu atveido Deizija Ridlija. Filma balstīta uz Glena Stauta grāmatu.

Filmas sižets seko Ģertrūdes Ederles dzīvei, amerikāņu peldētājai un 1924. gada Parīzes olimpisko spēļu čempionei, kura 1926. gadā kļuva par pirmo sievieti, kas pārpeldēja Lamanša šaurumu. Stāsts izceļ viņas ceļu uz šo vēsturisko sasniegumu, pārvarot fiziskās un sociālās barjeras, kā arī izaicinot dzimumu stereotipus. Filma parāda arī viņas personīgos izaicinājumus un atbalsta tīklu, ieskaitot ģimeni un trenerus, kas palīdzēja īstenot šo mērķi.

Filma pirmizrāde notika  Losandželosā, bet ASV kinoteātros tā bija skatāma no 31 maija. Kopš jūlijā filma kļuva pieejama straumēšanas platformā *[[Disney+]]*, kas sasaistīts ar 2024. gada Parīzes olimpiskajām spēlēm.

## Ārējās saites
Dienvidjitlande

thumb|Dienvidjutlande mūsdienās
**Dienvidjitlande** (dāņu: *Sønderjylland*) ir vēsturiska un ģeogrāfiska Dānijas daļa, kas aptver Jitlandes pussalas dienvidu daļu. Tā robežojas ar Vāciju un ir vēsturiski bijusi stratēģiski nozīmīga vieta ar sarežģītu vēsturi, kas ietver Dānijas un Vācijas konfliktus. Reģions ietver tādas pilsētas kā Sēndeborga un Tondera, un tam raksturīgas ainavas ar lauksaimniecības zemēm, fjordiem un kultūrvēsturiskām vietām. 

Mūsdienās Dienvidjitlande ir daļa no Dienviddānijas reģiona.

## Ārējās saites
Piziču pilskalns

**Piziču pilskalns** atrodas Rēzeknes novada Viļānu pagastā Pizičos, ap 2 km uz ziemeļrietumiem no Viļānu pilsētas robežas. Līdz mūsdienām ir saglabājusies Piziču pilskalna nocietināta priekšpils — **Piziču pilskalna apmetne**. 20. gadsimtā pilskalns gandrīz pilnīgi norakts grantī. 1981. gadā pilskalna atliekas arheoloģiski izpētīja.

Piziču pilskalns un apmetne ierīkoti garā kauprē abpus Rīvulas upītei (Kaupra kalns), kas šķeļ kaupri. Upītes labajā krastā atradās pilskalns, bet kreisajā krastā atrodas kokiem noaugusī **Pilsētas vieta** (apmetne). Šādā vārdā tautā saukta 170 m gara ziemeļaustrumu—dinvidrietumu virzienā orientēta kaupres daļa, kuru dinvidrietumu galā nodala Rīvulas upīte, bet ziemeļaustrumugalā — puslokā rakts grāvis un no tā zemēm veidots valnis. Grāvī un valnī izveidota ieejas vieta pilskalna plakumā. Garenais, dinvidrietumu galā mazliet kumpais plakums ir 140 m garš un 40—50 m plats. Tas paceļas 10 metru virs tuvākās apkārtnes. Pilskalna nogāzes ir samērā nolaidenas, jo vēl 20. gados Piziču Pilsētas vieta tika arta. Varbūt tāpēc kultūrslānis plakumā ir pelēcīgs un neizteiksmīgs.

Literatūrā Piziču Pilsētas vieta minēta tikai garāmejot, aprakstot Piziču pilskalnu. Izrakumi Piziču pilskalnā parādīja, ka tas datējams ar XII — XIII. gadsimtu. Domājams, ka arī Piziču Pilsētas vieta varētu attiekties uz to pašu laiku.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Piziču pilskalna apmetne
* Piziču pilskalns
Sēkeji

thumb|Ungāri Rumānijā (zaļā krāsā)
**Sēkeji** () vai **sekleri** ir ungāru etniska grupa, kas dzīvo galvenokārt Transilvānijā, kas šodien ir daļa no Rumānijas. Sēkejiem ir unikāla kultūra, dialekts un vēsture, kas izceļas no pārējās ungāru kopienas. Kopējais skaits ir aptuveni 500—700 tūkstoši.

Sēkeji ir ungāru cilšu pēcteči, kas migrēja uz Transilvāniju kopā ar pārējām ungāru ciltīm 9. gadsimtā. Daži uzskata, ka sēkeji varētu būt senāku tautu, piemēram, avāru vai huņņu pēcteči, kas pievienojās ungāriem. Sēkeji vēsturiski bija pierobežas aizsargi, un viņu nosaukums tiek saistīts ar viņu kārtību un militārajiem pienākumiem (vārds *székely* ir saistīts ar "sēdēt" vai "nodrošināt robežu"). Tie tika izvietoti Transilvānijas austrumu pierobežā, lai aizsargātu Ungārijas Karalisti no ienaidnieku iebrukumiem. Viņi veidoja īpašu militāru kārtu ar plašām autonomām tiesībām. Kad Transilvānija kļuva par daļēji neatkarīgu kņazisti, sēkeji saglabāja savas autonomijas daļu, bet pakāpeniski zaudēja īpašās tiesības pēc Hābsburgu impērijas nostiprināšanās 18. gadsimtā.

Sēkeji runā ungāru valodas dialektā, kas ir tuvs literārajai ungāru valodai, bet saglabājis dažas arhaiskas iezīmes. Viņi lielākoties ir Romas katoļi vai unitārieši (Transilvānijā vienīgā vieta, kur unitārisms ir izdzīvojis kā nozīmīga reliģiskā kustība).

## Politiskā pārstāvība
thumb|Sēkeju karogs (pieņemts 2004. gadā)
Ungāru Demokrātiskā Savienība Rumānijā (UDMR) pārstāv ungāru un sēkeju intereses Rumānijas politikā. UDMR regulāri iegūst vietas Rumānijas parlamentā un piedalās valsts politiskajās sarunās.

Sēkeju kopiena jau vairākas desmitgades pieprasa lielāku autonomiju Hargitas un Kovāsnas reģionos. Prasības ietver pašpārvaldi, vietējo lēmumu pieņemšanas brīvību un tiesības plašāk izmantot ungāru valodu. Līdz šim Rumānijas valdība šos pieprasījumus nav apstiprinājusi.

## Skatīt arī
* Ukrainas ungāri

## Atsauces

## Ārējās saites
Ugri

**Ugri** ir somugru grupa, ko veido ungāri, mansi un hanti. 

Ugru tautas ir senas urāliešu tautas daļa, kuru senči, iespējams, apmetās ap Urālu kalniem pirms vairākiem tūkstošiem gadu. Ungāri apmēram 9. gadsimtā pārcēlās uz Centrāleiropu un izveidoja Ungārijas valsti. Hanti un mansi palika Sibīrijā un saglabāja tradicionālu dzīvesveidu, kas bieži vien saistīts ar medībām, zveju un ziemeļbriežu audzēšanu.

## Skatīt arī

* Jugra (zeme)

## Ārējās saites
Marokas karogs

right|frameless
**Marokas karogs** ir Marokas Karalistes valsts simbols, kas tika pieņemts 1915. gadā.  

Sarkanais fons simbolizē drosmi, spēku un izturību. Tas arī ir saistīts ar dinastisko tradīciju, jo sarkano krāsu bieži izmantoja marokāņu valdošās dinastijas. Zvaigzne, ko sauc arī par Suleimana (Zālamana) zvaigzni, simbolizē islāma piecus pīlārus. Zaļā krāsa ir tradicionāla islāma simbolika, kas apzīmē mieru, auglību un cerību.

## Ārējās saites
Ziemeļīrijas karogs

Pašreiz Ziemeļīrijā nav oficiāli apstiprināta unikāla karoga, kas pārstāvētu reģionu. Taču ir vairāki simboli, kas tiek izmantoti atkarībā no konteksta:

* Apvienotās Karalistes karogs (*Union Jack*): tā kā Ziemeļīrija ir daļa no Apvienotās Karalistes, oficiālos pasākumos un starptautiskajās sacensībās bieži tiek izmantots Lielbritānijas karogs.
* Vēsturiskais Ziemeļīrijas karogs (*Ulster Banner*). Šis karogs bija Ziemeļīrijas valdības oficiālais karogs no 1924. līdz 1973. gadam, kad Ziemeļīrijas parlaments tika likvidēts. Šobrīd tas netiek izmantots oficiāli, taču dažos sporta pasākumos vai kultūras kontekstos tas vēl aizvien parādās.
* Īrijas karogs: Ziemeļīrijas nacionālisti un republikas atbalstītāji bieži izmanto Īrijas karogu (zaļš, balts un oranžs), kas simbolizē apvienotās Īrijas ideju.

Attēls:Flag of Northern Ireland (1953–1972).svg|Ziemeļīrijas karogs (1953–1972)
Attēls:Flag of the United Kingdom (3-5).svg|Lielbritānijas karogs kā Ziemeļīrijas karogs kopš 1972. gada 30. marta
Attēls:Saint Patrick's Saltire.svg|Svētā Patrika karogs. Ir viens no Īrijas simboliem pēc Lielbritānijas un Īrijas savienības akta
Attēls:Flag of Ireland.svg|Īrijas Republikas karogs


## Ārējās saites
Nodobakularelīnes

**Nodobakularelīnes** (*Nodobaculariellinae*) ir bentisku foraminīferu apakšdzimta miliolīdu kārtā. Šo apakšdzimtu 1981. gadā izveidoja padomju paleontologs Aleksandrs Bogdanovičs. Ģeohronoloģiski nodobakularelīnes ir zināmas no eocēna līdz mūsdienām.

## Apraksts
Čaula ir no planispirāliskas līdz trohospirāliskai agrīnajā stadijā. Kameras garumā ir ap pusi vijuma. Vēlāk tās var attīties. Atveri veido sprauga pēdējās kameras atvērtajā galā. Tā ir apjozta ar atlocītu lūpu.

## Sistemātika
Apakšdzimtas dalījums ģintīs:
* apakšdzimta: **Nodobaculariellinae** Bogdanovich, 1981
:* ģints: *[[Nodobaculariella]]* Cushman & Hanzawa, 1937
:* ģints: *[[Vertebralina]]* d'Orbigny, 1826
:* ģints: *[[Wiesnerella]]* Cushman, 1933

## Atsauces
Vertebralīnas

**Vertebralīnas** (*Vertebralina*) ir bentisku foraminīferu ģints miliolīdu kārtā. Šo ģinti 1826. gadā izveidoja franču naturālists un paleontologs Alsids Orbiņī. Ģints tipiskā suga ir *[[Vertebralina striata]]* d'Orbigny, 1826. Ģeohronoloģiski vertebralīnas ir zināmas no eocēna līdz mūsdienām.

## Apraksts
Čaula ir saplacināta, plata un nedaudz iegarena. Agrīnās kameras ir nedaudz trohospirāliskas un involūtas. Gala kamera ir attīta un taisna. Kameru sieniņas ir no neperforēta porcelānveidīga kalcīta. To virsma ornamentēta ar daudzskaitlīgām blīvi izvietotām gareniskām ribiņām. Atvere ir termināla, šauras izstieptas spraugas veidā ar gludu un sabiezinātu aptverošo lūpu, un ir nedaudz savērsta uz malu, kur vijums ir redzams no umbilikālās puses.

## Sistemātika
Vertebralīnu ģints sugu saraksts:
* ģints: **Vertebralina** d'Orbigny, 1826
:* suga: *[[Vertebralina auriculata]]* Rhumbler, 1911
:* suga: *[[Vertebralina colombiana]]* Redmond, 1953 †
:* suga: *[[Vertebralina eocaena]]* Odrzywolska-Bieńkowa & Pożaryska, 1984 †
:* suga: *[[Vertebralina foveolata]]* Franzenau, 1881 †
:* suga: *[[Vertebralina insignis]]* Brady, 1884
:* suga: *[[Vertebralina jamaicensis]]* Cushman & Jarvis, 1931 †
:* suga: *[[Vertebralina laevigata]]* Terquem, 1882 †
:* suga: *[[Vertebralina niebuhrii]]* Ehrenberg, 1840 †
:* suga: *[[Vertebralina striata]]* d'Orbigny, 1826
:* suga: *[[Vertebralina substriata]]* McCulloch, 1977

(†) - izmirušu organismu grupa. 

## Atsauces
Vertebralina striata

***Vertebralina striata*** ir foraminīferu suga miliolīdu kārtā un fišerinīd dzimtā. Sugu 1826. gadā izveidoja franču naturālists un paleontologs Alsids Orbiņī. 
*Vertebralina striata* d'Orbigny, 1826 ir vertebralīnu ģints tipiskā suga. Tā ir izplatīta Vidusjūrā, Melnās jūras dienvidu daļā, Meksikas līcī, Sarkanās jūras ziemeļu daļā, Persijas līcī, Indijas okeānā, Dienvidķīnas jūrā, Klusajā okeānā, pie Ķīnas un Japānas krastiem u.c.

## Apraksts
Čaula ir saplacināta un nedaudz izstiepta. Aiz prolokula seko ļoti zemas trohospirāliski izvietotas kameras, kas vēlāk attinas un kļūst taisnas. Kameras strauji palielinās izmēros tām pieaugot. Čaulas virsma ir ornamentēta ar daudzskaitlīgām, gareniski orientētām un vāji izteiktām ribiņām. Atvere ir šauras, izstieptas spraugas veidā, kas pēdējās kameras galā vienā pusē ir nedaudz piepacelta un apjozta ar sabiezinātu lūpu.

## Atsauces