Kanāda (Jaunfrancija)

**Kanāda** () bija Francijas kolonija Jaunfrancijas sastāvā. 1535. gadā Francijas karaļa Fransuā I nosūtītā Žaka Kartjē jūras ekspedīcija deva pamatu Francijas Karalistei pieteikt pretenzijas uz zemēm Ziemeļamerikā. Kolonija palika Francijas teritorija līdz 1763. gadam, kad tā kļuva par Lielbritānijas Karalistes koloniju, kas zināma kā Kvebekas province (1763—1791).

16. gadsimtā ar vārdu "Kanāda" varēja apzīmēt teritoriju gar Sentlorensas upi (tolaik pazīstama kā Kanādas upe) no Grosilas salas līdz punktam starp Kvebekas pilsētu un Truārivjēru. Termini "Kanāda" un "Jaunfrancija" tika lietoti kā sinonīmi. Franču ekspedīcijas turpinājās rietumu virzienā "līdz Kanādas, Ošlagas un Sagenejas zemēm", pirms tika izveidotas pastāvīgas kolonistu apmetnes. 1600. gadā Tadusakā, Sagenejas un Sentlorensas upju satekā, tika izveidota pastāvīga tirdzniecības vieta un apmetne. Tomēr, tā kā šī tirdzniecības vieta atradās tirdzniecības monopola pakļautībā, tā netika izveidota kā oficiāla Francijas koloniālā apmetne.

Pirmā oficiālā kolonistu apmetne Kanādā bija Kvebeka, ko 1608. gadā dibināja Samuels de Šamplēns. Pārējās četras lielākās kolonijas Jaunfrancijas sastāvā bija zeme dienvidos no Hudzona līča ziemeļos, Akadija un Ņūfaundlenda austrumos un Luiziāna galējos Jaunfrancijas dienvidos. Kanāda kļuva par visattīstītāko no piecām lielākajām Jaunfrancijas daļām. Tā tika sadalīta trīs apgabalos: Kvebekā, Truārivjērā un Monreālā, katram apgabalam bija sava vadība. Kvebekas apgabala gubernators pildīja arī visas Jaunfrancijas ģenerālgubernatora pienākumus.

Septiņgadu karā Ziemeļamerikā (1756—1763) Lielbritānija sakāva frančus un viņu sabiedrotos un iekaroja Kanādu. 1763. gada Parīzes miera līgumā, kas oficiāli izbeidza Septiņgadu karu, Francija britiem atdeva Kanādu apmaiņā pret citām kolonijām, un liela daļa Kanādas kļuva par Lielbritānijas koloniju — Kvebekas provinci.

## Teritoriālā evolūcija
240 gadu laikā starp Veracano izpētes braucienu 1524. gadā un Jaunfrancijas zaudēšanu 1763. gadā, franči daudzējādi atstāja lielu iespaidu uz Ziemeļamerikas kontinentu. Neatkarīgi no tā, vai tas notika ar zemes sadali un attīrīšanu, ciematu un pilsētu izveidi, ceļu un taku tīkla izveidošanu vai teritorijas attīstīšanu ar dažādām būvkonstrukcijām, franču kolonisti pārveidoja un pielāgoja apkārtējo vidi savām vajadzībām.

Kanādas teritorijas paplašināšanās laikā ir izšķirti trīs galvenie periodi, galvenokārt ekspedīciju rezultātā. Pirmkārt, 1534.—1603. gada periods, kurā Kanādas teritorija ietvēra Ņūfaundlendas piekrasti, visu Prinča Edvarda salu, Sentlorensas upi un Sentlorensa līci, kā arī zemes, kas vēlāk kļuva par Jaunskotiju un Ņūbransvikas piekrasti.

Pēc tam, 1603.—1673. gadā, kad ekspansijas uz rietumiem un konfliktu ar Lielbritāniju dēļ, Kanādas teritoriju veidoja Sentlorensas upes, Sentlorensa līča un Lielo ezeru piekrastes, kā arī zemes, kas vēlāk kļuva par Ontārio dienvidiem un Jaunanglijas ziemeļiem.

Pēdējā periodā, 1673.—1741. gados, Kanādas teritoriju veidoja Sentlorensas upes, Sentlorensa līča un Lielo ezeru piekrastes, kā arī zemes, kas vēlāk kļuva par Ontārio dienvidiem, Manitobas dienvidiem, ASV Vidējo Rietumu ziemeļaustrumiem un daļu no ASV Augšējiem Dienvidiem (*Upland South*). Tieši šajā periodā Jaunfrancijas Kanāda sasniedza savu vislielāko platību.

### ''Pays d'en Haut''
No Kanādas juridiski bija atkarīgas *[[Pays d'en Haut]]* ("Augšzemes") — plašas teritorijas uz ziemeļiem un rietumiem no Monreālas, kas aptvēra visus Lielos ezerus un stiepās tik tālu Ziemeļamerikas kontinentā, cik vien franči bija izpētījuši. Pirms 1717. gada, kad tā atdeva teritoriju jaunajai Luiziānas kolonijai, tā stiepās tik tālu līdz dienvidiem kā Ilinoisas zeme. Lielo ezeru apgabalā 1639. gadā tika nodibināta jezuītu misionāru apmetne ar nosaukumu *Sainte-Marie-au-pays-des-Hurons* ("Svētā Marija starp hūroniem"). Pēc tam, kad 1649. gadā irokēzi iznīcināja hūronu dzimteni, franči paši iznīcināja apmetni un pameta šo teritoriju. Mūsdienu Ontārio un austrumu prēriju teritorijā tika uzceltas dažādas tirdzniecības vietas un forti. Misijas un tirdzniecības posteni Sūseintmarī (1688) vēlāk sadalīja ASV—Kanādas robeža.

Mūsdienās termins *Les Pays-d'en-Haut* attiecas uz reģionālo apgabala municipalitāti Lorāntidas (*Laurentides*) reģionā, pašreizējā Kvebekas provincē, uz ziemeļiem no Monreālas, savukārt bijusī *Pays d'en Haut* bija daļa no Jaunfrancijas Kanādas Monreālas apgabala.

### Karaļa domēns
Karaļa domēns (*Domaine du roy*), kas dibināts 1652. gadā, bija plašs Jaunfrancijas reģions, kas stiepās uz ziemeļiem no Sentlorensas upes līdz Hudzona līcim. Tā atradās starp Lezebulmonas (*Les Éboulements*) senjorijas austrumu robežu un Kormoranta ragu. Teritorijas platība pārsniedza 460 000 km². Pēc Jaunfrancijas britu iekarošanas, teritorijas nosaukums tika mainīts uz Rūperta zemi.

## Mantojums
1791. gadā Lielbritānijas Kvebekas province tika sadalīta Lejaskanādā (tagad Kvebeka) un Augškanādā (tagad Ontārio). Lejaskanāda un Augškanāda 1841. gadā tika apvienotas Kanādas provincē. 1867. gadā Kanādas konfederācijas laikā atkal atdalītas, izveidojot mūsdienu Kvebekas un Ontārio provinces. Vēsturiskās un ģeogrāfiskās nepārtrauktības, kā arī franču valodas lietošanas, civiltiesību, paražu, kultūras aspektu un katoļu baznīcas valdošās varas nepārtrauktības dēļ līdz pat 1960. gadu Klusajai revolūcijai, mūsdienu Kvebekas province tiek uzskatīta par Jaunfrancijas Kanādas mūsdienu turpinājumu. Joprojām mūsdienās lielākā daļa tagadējās Kvebekas provinces iedzīvotāju ir cēlušies no sākotnējiem franču kolonistiem, un Kvebekas kultūrālās īpatnības no pārējās valsts ir novedušas pie Kvebekas identitātes un Kvebekas suverenitātes kustības rašanās. Sākotnējo franču kolonistu pēcteču etniskās grupas, kas dzīvo ārpus mūsdienu Kvebekas provinces, bieži tiek sauktas vārdos, kas norāda uz viņu dzīvesvietas provinci, piemēram, frankoontārieši. Tomēr frankofonu populācija Piejūras provincēs, visticamāk, ir cēlusies no franču kolonijas Akadijas kolonistiem. Tāpēc šo etnisko grupu sauc par akadiešiem.

## Atsauces