Alfreds Rasels Volless

**Alfreds Rasels Volless** (, dzimis , miris ) bija Apvienotās Karalistes dabaszinātnieks, evolucionists, bioģeogrāfs un antropologs, kuru uzskata par vienu no 19. gadsimta nozīmīgākajiem evolūcijas teorijas pārstāvjiem un vienu no mūsdienu bioģeogrāfijas “tēviem”. Viņš veica plašus lauka pētījumus Amazones baseinā un Malajas arhipelāgā, apvienojot rūpīgu organismu kolekcionēšanu ar teorētiskiem vispārinājumiem par sugu izplatību, faunas ģeogrāfiju un sugu veidošanās mehānismiem. Neatkarīgi no Čārlza Darvina Volless izstrādāja dabiskās izlases ideju kā mehānismu sugu pārmaiņām evolūcijas gaitā. 1858. gadā viņš no Malajas arhipelāga Darvinam nosūtīja savu slaveno eseju par sugu maiņas mehānismiem; šis darbs kopā ar Darvina līdz tam nepublicētajiem manuskriptiem tika kopīgi nolasīts Londonas Linneja biedrībā, kļūstot par tiešu impulsu Darvinam pabeigt darbu “Sugu izcelšanās”. Turpmākajos darbos Volless ne tikai aizstāvēja dabiskās izlases ideju, bet arī ieviesa nozīmīgus precizējumus, tostarp par adaptāciju, brīdinošo iekrāsojumu un sugu veidošanās mehānismiem, kas vēlāk pazīstami kā “Vollesa efekts”.

Volless būtiski ietekmēja zooģeogrāfijas un evolūcijas bioloģijas attīstību. Viņš izdalīja slaveno Vollesa līniju, kas ir robeža Malajas arhipelāgā un skaidri nošķir Āzijas izcelsmes faunu rietumos un Austrālijas tipa faunu austrumos. Šī robeža joprojām tiek uzskatīta par vienu no svarīgākajiem bioloģiskās daudzveidības ģeogrāfiskās struktūras konceptiem. Savos darbos Volless parādīja, kā sugu izplatība atspoguļo paleoekoloģiskos un ģeoloģiskos procesus, tādējādi liekot pamatus mūsdienu bioģeogrāfijas zinātnei. Vollesa ieguldījums evolucionārajā teorijā, zooloģijā un bioģeogrāfijā padarīja viņu par vienu no 19. gadsimta ietekmīgākajiem dabaszinātniekiem, un viņa darbi joprojām veido priekšstatu par sugu rašanos, izplatību un bioloģisko pielāgošanos.

## Bērnība un izglītība
Alfreds Rasels Volless piedzima  Askā, Monmutšīras grāfistē, Velsā, britu vidusšķiras ģimenes, kas 1820. un 1830. gados piedzīvoja pakāpenisku finansiālu lejupslīdi neveiksmīgu ieguldījumu un biznesa projektu dēļ. Viņš bija astotais no deviņiem bērniem ģimenē. Tēvs Tomass Vīrs Voless (*Thomas Vere Wallace*) bija izglītots jurists, bet profesijā nestrādāja, savukārt māte Mērija Anna Grīnella (*Mary Anne Greenell*) nāca no Hārtfordas vidusšķiras angļu ģimenes. Lai arī vecāki centās nodrošināt bērniem izglītību, sarežģītā ekonomiskā situācija bieži noteica praktiskāku pieeju profesionālajai sagatavošanai un dzīvesvietas maiņu. Kad Alfredam bija ap pieciem gadiem, ģimene pārcēlās uz Hārtfordu, kur viņš līdz 1836./1837. gadam mācījās Hārtfordas ģimnāzijā, tomēr finansiālo apstākļu dēļ viņam nebija iespējams turpināt izglītību universitātē. Jau bērnībā un pusaudža gados Vollesu ietekmēja agrīnās rūpnieciskās revolūcijas vide, kā arī britu sabiedrībā pieaugošā interese par dabaszinātnēm.

Pēc skolas beigšanas viņš devās uz Londonu, kur dzīvoja pie brāļa Džona un drīz kļuva par mācekli brālim Viljamam, kas strādāja par zemes mērnieku. No 1840. līdz 1843. gadam viņš strādāja par zemes mērnieka palīgu Vidusvelsā, Rietumanglijā un Nītas apkārtnē, apgūdams ģeodēziju, kartogrāfiju, rasēšanu un celtniecības pamatus. Šīs praktiskās iemaņas vēlāk kļuva par vienu no viņa profesionālajiem balstiem ekspedīcijās Dienvidamerikā un Malajas arhipelāgā. Darbs brīvā dabā rosināja arvien lielāku interesi par apkārtnes floru un faunu. Kā botānikas un entomoloģijas amatieris jau no 1841. gada viņš sāka vākt augus un kukaiņus. Dzīvojot Londonā, Volless pašizglītojās Londonas Mehānikas institūtā (*London Mechanics’ Institute*), apmeklējot lekcijas un izmantojot bibliotēkas fondus. Tur viņš lasīja darbus, kas vēlāk būtiski ietekmēja viņa zinātnisko domāšanu — Maltusa eseju par iedzīvotāju skaita pieaugumu, Humbolta “Personīgo ceļojuma stāstījumu”, Laiela “Ģeoloģijas principus” un Darvina" “Ceļojumu ar *Beagle*”. Vienlaikus viņš iepazinās ar Roberta Ouena un Tomasa Peina sociālajām un politiskajām idejām, kas vēlāk veidoja viņa reformistisko un kritisko pasaules uzskatu.

1843. gadā, pēc tēva nāves un mērniecības pasūtījumu krituma, Volless īslaicīgi palika bez darba, taču 1844. gadā kļuva par skolotāju Lesteras skolā, kur mācīja zīmēšanu, karšu veidošanu un mērniecību. Lesterā viņš intensīvi izmantoja pilsētas bibliotēku, padziļinot zināšanas dabaszinātnēs, un tieši tur iepazinās ar entomologu Henrijs Volters Beitss. Beitss mudināja Vollesu nopietni pievērsties kukaiņu kolekcionēšanai, kas galu galā noveda pie viņa pirmajām lielajām ekspedīcijām Amazones baseinā un pēc tam Malajas arhipelāgā. Šajā agrīnajā dzīves periodā iegūtā praktiskā mērniecība, dabisko novērojumu iemaņas, pašizglītība un analītiskā domāšana kļuva par Vollesa profesionālo pamatu, kas vēlāk ļāva viņam izvirzīties kā vienam no nozīmīgākajiem 19. gadsimta dabas pētniekiem un evolucionistiem.

## Pētnieka karjera un ekspedīcijas
Alfreda Rasela Vollesa pirmā lielā zinātniskā ekspedīcija sākās 1848. gadā, kad viņš kopā ar Henriju Volteru Beitsu devās uz Brazīlijas Amazones baseinu, lai pētītu tropu faunu, vāktu dzīvnieku un augu kolekcijas Eiropas muzejiem un privātajiem kolekcionāriem, kā arī analizētu sugu daudzveidību un ģeogrāfiskās izplatības likumsakarības. Četru gadu laikā (1848–1852) viņš ceļoja pa Amazoni, Riunegru un citām upēm, veicot detalizētus novērojumus par mežu un upju ekosistēmām, dokumentējot vietējo faunu, floru un indiāņu kopienas. Šajā laikā Volless jau sāka teorētiski domāt par sugu mainīgumu un to izplatību dažādos vides apstākļos, kas vēlāk kļuva par pamatu viņa bioģeogrāfiskajiem un evolucionārajiem pētījumiem. Ceļojuma dramatiskākais brīdis bija 1852. gada jūlijā, kad Volless iekāpa kuģī *Helen*, lai atgrieztos Eiropā. Atlantijas okeāna vidū kuģa kravas telpā izcēlās ugunsgrēks, kas iznīcināja gandrīz visas ekspedīcijas kolekcijas — kukaiņus, putnus, zīdītājus, zīmējumus, piezīmes, vairāku gadu darba materiālu. Volless izglāba tikai nelielu metāla kastīti ar dažiem skiču un dienasgrāmatas izrakstiem. Pēc aptuveni desmit dienām atklātā laivā viņu un pārējos izglāba garāmbraucošs kuģis. Neskatoties uz šo zaudējumu, Amazones ekspedīcija kļuva par nozīmīgu profesionālu treniņu un pamatu turpmākajiem pētījumiem.

Vollesa otrajai un zinātniski ietekmīgākajai ekspedīcijai bija izšķiroša loma bioģeogrāfijas un evolūcijas teorijas attīstībā. No 1854. līdz 1862. gadam viņš ceļoja pa Malajas arhipelāgu, tostarp Javu, Bali, Lomboku, Sulavesi, Timoru, Aru salas, Moluku salas un Jaungvineju. Volless savāca vairāk nekā  dzīvnieku un augu paraugu, tostarp tūkstošiem zinātnei jaunu sugu. Šie materiāli kļuva par vienu no plašākajiem empīriskajiem avotiem 19. gadsimta zooloģijā un bioģeogrāfijā. Pētījumi Malajas arhipelāgā ļāva Vollesam konstatēt izteiktu faunas kontrastu starp rietumu salām (Zundas šelfs — Āzijas tipa fauna) un austrumu salām (Sahula — Austrālijas tipa fauna). Šī dabiskā robeža, kas iet aptuveni starp Bali un Lomboku un turpinās caur šaurumiem starp Borneo un Sulavesi, vēlāk ieguva nosaukumu Vollesa līnija. Tā kļuva par vienu no nozīmīgākajiem bioģeogrāfijas konceptiem un fundamentālu piemēru tam, kā ģeoloģiskie procesi un jūras barjeras ietekmē globālo sugu izplatību.

Tieši Malajas arhipelāgā radās arī Vollesa evolucionārais veikums. Pētīdams sugu variāciju salās, viņš izstrādāja ideju par dabisko izlasi kā galveno evolūcijas mehānismu. 1858. gadā, atrodoties Moluku salās (Ternates vai Gilolo apkārtnē) un ciešot no drudža, Volless uzrakstīja slaveno “Ternates eseju”, kurā skaidroja sugu veidošanās procesu dabiskās atlases ceļā. Viņš to nosūtīja Čārlzam Darvinam, un eseja kopā ar Darvina agrākiem manuskriptiem 1858. gada 1. jūlijā tika nolasīta Linneja biedrībā. Tas bija pirmais publiskais dabiskās atlases teorijas izklāsts. Šādi Volless ar ekspedīcijām Amazones baseinā un īpaši Malajas arhipelāgā ne tikai radīja izcilus empīriskos materiālus, bet kļuva par vienu no bioģeogrāfijas pamatlicējiem un dabiskās izlases līdzatklājēju, piedāvājot vienu no 19. gadsimta nozīmīgākajiem teorētiskajiem ieguldījumiem bioloģijā.

## Atsauces

## Ārējās saites