open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Kārlis Krauss

**Kārlis Krauss** (; dzimis , miris ) bija Austrijas rakstnieks, esejists, dramaturgs un žurnālists, kurš zināms kā viens no spilgtākajiem intelektuāļiem vēlās Austroungārijas un starpkaru perioda laikā. Viņš bija žurnāla *[[Die Fackel]]* (“Lukturis”) dibinātājs un ilggadējs redaktors, izmantojot šo izdevumu kā platformu intensīvai sabiedrības, valodas, preses un politikas kritikai. Krauss savos darbos apvienoja satīru, aforismu, polemiku un dramatisku formu, vēršoties pret militārismu, nacionālismu, žurnālistikas klišejām un valodas degradāciju. Viņa slavenākais darbs ir apjomīgā drāma *[[Die letzten Tage der Menschheit]]* (“Cilvēces pēdējās dienas”), kas ir asi ironiska Pirmā pasaules kara hronika un kultūras kritika. Krauss ietekmēja vairākas rakstnieku un domātāju paaudzes, modernisma laikmetā kļūstot par simbolu intelektuālai pretošanās formai. Viņa darbi tiek uzskatīti par nozīmīgu ieguldījumu vācu valodas stilistikā, mediju teorijā un 20. gadsimta kultūras vēsturē.

## Ārējās saites
Vidus iela (Daugavpils)

__NOTOC__
**Vidus iela** ir iela Daugavpilī, Gajoka apkaimē. Vidus iela sākas krustojumā ar Dzirnavu ielu, ved austrumu virzienā un beidzas krustojumā ar Ūdensvada ielu. Vidus ielā ir gan dzīvojama, gan rūpnieciska apbūve.

Vidus ielas kopējais garums ir 635 metri. Visā garumā tā ir divu joslu platumā un klāta ar asfalta segumu. Satiksmes kustība atļauta abos virzienos. Sabiedriskais transports pa Vidus ielu nekursē.

Pirms Otrā рasaules kara Vidus iela bija garāka, tā sākās no Februāra ielas turpinājuma tagadējā siltumcentrāles teritorijā un beidzās pļavās, pēc Ūdensvada ielas krustojoties arī ar Martas ielu un Grīvas ielu, kuras jau sen nepastāv.

**Vidus iela** (līdz 1920. gadam ) ir šīs ielas vēsturiskais nosaukums. Latvijas PSR laikā tā bija nosaukta par **Igašova ielu**, bet 1991. gada 19. decembrī nosaukums **Vidus iela** atjaunots.

## Ievērojami objekti
* Nr. 28 — trīsstāvu sarkanķieģeļu ēka, celta 20. gadsimta sākumā kā sabiedrības "Levitāns un biedri" dzirnavas.
* Nr. 31/33 — šeit no 19. gadsimta beigām atradās flīžu un terakotas fabrika "Gajoks", kura darbojas līdz Pirmajam pasaules karam.
* Vidus ielā atrodas Gajoka skvērs (agrākais tirgus laukums) un Otrā pasaules kara brāļu kapi.

## Ielu savienojumi
Vidus iela ir savienota ar šādām ielām:
* Dzirnavu iela (T veida krustojums)
* Centrālā iela
* Burtnieku iela
* Dzelzceļu iela / Podnieku iela
* Ūdensvada iela (T veida krustojums)

## Atsauces

## Skatīt arī
* Irbju iela (Daugavpils)
Vidiņu Jānis

**Vidiņu Jānis** (īstajā vārdā **Juris Janis Vidiņš**; 1862—1921) bija latviešu Atmodas laika jaunlatviešu rakstnieks un žurnālists.

## Dzīvesgājums

Dzimis 1862. gada 28. augustā Turlavas pagasta Ķoniņciema "Jaunajos Kruķiņos" ķoniņu zemnieka ģimenē. Mācījās Kuldīgas vācu ģimnāzijā, abitūrijas eksāmenus nokārtoja Vidzemes guberņas ģimnāzijā, vienu semestri studēja tieslietas Tērbatas Universitātē, pēc tam filoloģiju Pēterburgas Universitātē, pēc atentāta pret Aleksandru III 1887. gadā izslēgts no universitātes politisku iemeslu dēļ.

Darbojās kreisi orientētajā laikrakstā "Dienas Lapa" par korektoru, tad kļuva par redakcijas locekli (1887-1901). No 1904. gada studēja agronomiju Leipcigas Lauksaimniecības institūtā. 
Pēc atgriešanās dzimtenē strādāja laikrakstā "Mājas Viesis" (1908), "Latvija" (1908-1909) un nodarbojās ar vārdnīcu veidošanu.

No 1909. gada strādāja laikrakstā "Liepājas Atbalss", izdeva "Jauno zelta mājas grāmatu". 1913. gadā pārcēlās uz dzīvi Nīcā, bet vācu okupācijas laikā Pirmā pasaules kara laikā 1916. gadā atgriezās dzimtajā Ķoniņciemā.
Miris 1921. gada 26. aprīlī, apbedīts Ķoniņciema kapos. Žurnālistikā darbojās arī viņa dēli Aleksandrs Vidiņš (1900-1947) un Juris Nikolajs Vidiņš (1905-1962).

## Darbi
* Č. Dikensa romāna tulkojums "Pikvikieši" (1891), 
* Č. Rīda "Bīstams noslēpums" tulkojums (1892), 
* O. fon Rūtenberga "Baltijas vēsture" tulkojums (1908),
* Vācu-latviešu vārdnīca (1908), 
* Svešvārdu grāmata (1911, 1933 pārstrādāts izdevums, ko sagatavoja Juris Nikolajs Vidiņš), 
* "Jaunā zelta mājas grāmata" (1-2, 1913; 2. daļa "Zelta mājas grāmata zemkopjiem").

Oto fon Rūtenberga grāmatas tulkojums 1908.jpg|Oto fon Rūtenberga "Baltijas vēsture" tulkojums (1908)
Vidiņu Jāņa Svešvārdu grāmata 1911.jpg|Vidiņu Jāņa "Svešvārdu grāmata" (1911)
Vidiņu Jāņa Zelta mājas grāmata 1913.jpg|Vidiņu Jāņa "Jaunā Zelta mājas grāmata" (1913)


## Atsauces
Mamore

**Mamore** (, ) ir upe Bolīvijā un Brazīlijā, Madeiras labā satekupe. Sākas Bolīvijas ziemeļos, satekot Mamoresiljo un Čaparei. Plūst ziemeļu virzienā pa Amazones zemieni, lejtecē 265 km garumā ir Bolīvijas un Brazīlijas valsts robeža. Saplūst ar Beni, veidojot Amazones lielāko pieteku Madeiru. Pašas Mamores garums ir 1930 km, bet kopā ar tās garāko satekupi Mamoresiljo un tās augštecēm Ičilo, Alto Ičilo, Sanmateo un Moju — 2853 km. Lielākās pietekas ir Gvapore (arī Itenesa, 1530 km gara), Riogrande (1438 km, kopā ar augštecēm — 1715 km) un Jata (1060 km). Lielākā pilsēta upes krastos ir Beni departamenta centrs Trinidada.

## Atsauces

## Ārējās saites
Riogrande (Bolīvija)

**Riogrande** () vai **Gvapaja** (*Guapay*) ir upe Bolīvijā, Mamores otra garākā pieteka, kas kopā ar augštecēm veido Amazones pietekas Madeiras tālāko augšteci; dažkārt tiek uzskatīta par Mamores vidusteci. Sākas Bolīvijas vidusdaļā Andu austrumu priekškalnēs, satekot Kainei un Sanpedro. Augštecē plūst austrumu virzienā, vēlāk pagriežas ziemeļu un ziemeļrietumu virzienā, plūstot pa Amazones zemieni, kur ieplūst Mamorē 25 km lejpus tās sākuma. Pašas Riograndes garums ir 1438 km, bet kopā ar tās garākajām satekupēm Kaini un Roču — 1715 km. Lielākā pieteka ir Japakani (335 km gara). Upi šķērso vairāki dzelzceļa un autoceļu tilti, kas ved no dienvidiem un austrumiem uz Santakrusu de la Sjerru.

## Atsauces

## Ārējās saites
Riogrande (nozīmju atdalīšana)

**Riogrande** (*Río Grande*) var būt:
* Riogrande — upe ASV
* Riogrande — upe Bolīvijā
* Riogrande — pilsēta Argentīnā

## Skatīt arī
* Riugrandi
* Riugrandi du Norti
* Riugrandi du Sula
Garā iela (Daugavpils)

**Garā iela** ir iela Daugavpilī, Daugavas kreisajā krastā, Grīvas apkaimē. Iela sākas krustojumā ar Brjanskas ielu, ved dienvidaustrumu virzienā un beidzas savienojumā ar Lielo ielu. Garajā ielā ir savrupmāju apbūve.

Garā iela ir vietējas nozīmes iela, tās sarkano līniju platums ir 14 metri. Ielas kopējais garums ir 1470 metri, visā garumā tai ir grants segums. Satiksmes kustība atļauta abos virzienos. Sabiedriskais transports pa Garo ielu nekursē, bet Lielajā ielā ir 8., 22. un 25. autobusu maršrutu pietura "Garā iela".

**Garā iela** ir šīs ielas vēsturiskais nosaukums. Pirms Otrā рasaules kara tā bija vēl garāka un sākās no tagadējās Ņekrasova ielas, tāpat kā Sēlijas (tolaik Rīgas) un Pārdaugavas (tolaik Smilšu) ielas. Latvijas PSR laikā Garā iela tika saukta par **Maskavas ielu**.

## Ielu savienojumi
Garā iela ir savienota ar šādām ielām:
* Brjanskas iela (T veida krustojums)
* Čehova iela
* Ūdens iela
* Liginišķu iela
* Staburaga iela
* Lielā iela (T veida krustojums)

## Atsauces
Tokata

**Tokata** () ir pilsēta Turcijas ziemeļos, Melnās jūras reģiona dienvidu daļā, Tokatas ila administratīvais centrs. Tā atrodas Tokatas upes ielejā, starp Pontijas kalniem, stratēģiskā vietā uz seno tirdzniecības ceļu krustpunktiem, kas savienoja Anatolijas iekšzemi ar piekrasti. Pilsēta ir zināma ar bagātīgu vēsturi, kas aizsākas jau hetu laikmetā, un tajā vērojamas romiešu, bizantiešu, seldžuku un osmaņu kultūru pēdas. Tokatā atrodas daudzi vēsturiski pieminekļi — cietokšņi, mošejas, medreses un hamami —, kas liecina par tās nozīmi Osmanu impērijas laikā.

Mūsdienās Tokata ir reģionāli nozīmīga pilsēta ar daudzveidīgu saimniecisko darbību, tai skaitā lauksaimniecību, rūpniecību un izglītību. Šeit atrodas Gaziosmanpašas Universitāte, kas stiprina pilsētas akadēmisko un kultūras dzīvi. 2022. gadā Tokatā dzīvoja aptuveni 163 tūkstoši iedzīvotāju.

## Atsauces

## Ārējās saites
Butļerova iela

**Butļerova iela** ir iela Daugavpilī, Ķīmijas apkaimē. Butļerova iela sākas krustojumā ar Jātnieku ielu, ved austrumu virzienā un beidzas strupceļā. Ielā ir daudzstāvu māju apbūve.

Butļerova ielas garums ir 350 metri, tā ir divu joslu platumā, klāta ar asfalta segumu. Sabiedriskais transports pa Butļerova ielu nekursē, bet Jātnieku ielā ir 1., 2., 3. un 5. tramvaju maršrutu pietura "Butļerova iela" (1. un 2. maršruta galapunkts), ar kuru Butļerova iela ir vislabāk pazīstama pilsētā. Tepat arī atrodas tramvaju depo.

Iela izveidota, apbūvēta un nosaukta 1960. gados. Ielas nosaukums, par godu Krievijas ķīmiķim , nekad nav mainījies.
2022. gadā biedrība "Publiskās atmiņas centrs" aicināja pārdēvēt šo ielu par Valērijas Seiles ielu, bet Daugavpils pilsētplānošanas un būvniecības departamenta sēdē tika nolemts saglabāt tagadējo nosaukumu.

## Ielu savienojumi
Butļerova iela ir savienota ar šādām ielām:
* Jātnieku iela (T veida krustojums)

## Atsauces
Paragliptolepji

**Paragliptolepji** (*Paraglyptolepis*) ir viena no ripidistiju klases (*Rhipidistia*) ģintīm. Ģinti 1987. gadā izveidoja krievu paleontoloģe Emīlija Vorobjova. Šīs ģints pārstāvji dzīvoja paleozoja ērā, vidusdevonā, živetas laikmetā. Ģints vienīgā suga ir *[[Paraglyptolepis karksiensis]]*. Paragliptolepji pagaidām ir zināmi tikai Igaunijas Burtnieku svītas nogulumos Hallistes krastos pie Karksi-Nuijas.

## Apraksts
Paragliptolepji ir vidēja lieluma zivis, garumā ap 15 cm. Veseli ķermeņi nav atrasti. Purna priekšejo malu veido pāra *[[rostropraemaxillaria]]*, kas savā starpā kontaktējas. Priekšējās un aizmugurējās nāsis ir atdalītas ar lielu kaulu, kuram uz robežas ar *[[praemaxil­lare]]* iet infraorbitālais sensorais kanāls, un kurš topogrāfiski atbilst osteolepjveidīgo *[[rostrale laterale]]*. Deguna kapsulas sānu sieniņa nepārkaulojās. Uz *rostrale laterale* iekšējās virsmas ir valnītis, kurš veido dibenu infraorbitālajam sensorajam kanālam (kanāls iet pa robežu ar *[[praemaxillare]]*), un kurš atbilst citu holoptihīdu rostrokaudālajam ķīlim, kā arī agrīnais dermintermediālais izaugums, kurš izvietots gar priekšējās nāss apakšējo malu. Etmosfenoīds ir salīdzinoši šaurs, bet otiko-okcipitālais nodalījums garš. Ventrolaterālas logs (*fenestra ventro-lateralis*) atveras galvenokārt uz acu dobuma. Sensorie kanāli ir slēgta tipa. Kauli ir ornamentēti ar ļoti smalkiem dentīna pauguriņiem.

## Salīdzinājums
Paragliptolepji visvairāk līdzinās gliptolepjiem. Tiem ir līdzīgs ornamentējums uz segkauliem, līdzīga otiko-okcipitālā vairoga konfigurācija un, iespējams, arī zvīņu uzbūve. Tie atšķiras no gliptolepjiem, kā arī no citu porolepīdu ģintīm (izņemot, *[[Joungolepis]]* un *[[Powichthys]]*) ar *rostrale laterale* esamību, deguna kapsulas sānu sieniņas nepārkaulošanos un ar savdabīgu ventrolaterālā loga stāvokli.

## Atsauces
Kaine

**Riogrande** () ir upe Bolīvijā, Riograndes kreisā satekupe, kas kopā ar satekupi veido Amazones pietekas Madeiras tālāko augšteci Sākas Bolīvijas vidusdaļā pie Kapinotas pilsētas, satekot Ročai un Arkei. Plūst dienvidaustrumu virzienā pa šauru dziļu ieleju starp Altiplano rietumos un Austrumkordiljeru austrumos. Saplūstot ar Sanpedro, veido Riograndi. Lielākā pieteka ir Molinero.

## Ārējās saites
Muša (Turcija)

**Muša** (, ) ir pilsēta Turcijas austrumos, Austrumanatolijas reģionā, un tā ir Mušas ila administratīvais centrs. Tā atrodas plašā līdzenumā starp augstiem kalniem, stratēģiskā vietā senajos tirdzniecības un migrācijas ceļos. Pilsēta ir reģionāls centrs ar vēsturisku, etnisku un kultūras nozīmi, kurā savastarpēji mijās armēņu, kurdu, turku un citu tautu kultūras. Jau kopš senatnes Muša bijusi svarīga apdzīvotā vieta — tās vēsture saistīta ar urartiešiem, persiešiem, bizantiešiem, seldžukiem un osmaņiem. Viduslaikos Anatolijā Muša bija viens no nozīmīgākajiem armēņu kultūras un garīgās dzīves centriem. Mūsdienās pilsētā dominē kurdu kopiena, un tā saglabā būtisku lomu lauksaimniecības, tirdzniecības un izglītības jomās reģionālā mērogā. 2022. gadā Mušā dzīvoja aptuveni 120 tūkstoši iedzīvotāju, un tā turpina attīstīties kā reģiona administratīvais un saimnieciskais centrs.

## Atsauces

## Ārējās saites
2025. gada FIFA Klubu Pasaules kauss

**2025. gada FIFA Klubu Pasaules kauss** bija 21. Klubu Pasaules kauss. Tas norisinās Amerikas Savienotajās Valstīs no 14. jūnija līdz 14. jūlijam. Šis bija pirmais turnīrs, kurā piedalījās 32 klubi.

Iepriekšējie Klubu Pasaules kausa čempioni bija *[[Manchester City F.C.|Manchester City]]*, kuri uzvarēja 2023. gada turnīrā. Jaunais turnīra formāts tika paziņots 2019. gada martā, un sākotnēji bija paredzēts, ka tas 2021. gadā notiks Ķīnā, tomēr tas tika atlikts COVID-19 pandēmijas dēļ. ASV kā turnīra rīkotājvalsts tika apstiprināta 2023. gadā. Iepriekšējā formāta vietā tika izveidots ikgadējs turnīrs FIFA Starpkontinentālais kauss.

Turnīra izveidi kritizēja spēlētāju arodbiedrība FIFPRO, kā arī World Leagues Forum saistībā ar tā ietekmi uz spēļu daudzuma palielināšanos un spēlētāju labklājību.

Par turnīra uzvarētājiem otro reizi kļuva Anglijas komanda *[[Chelsea F.C.|Chelsea]]*, kas finālā pārspēja Francijas komandu *[[Parīzes "Saint-Germain"|Paris Saint-Germain]]*.

## Komandas

## Stadioni
2025. gada FIFA Klubu pasaules kausa norisei tika izvēlēti 12 stadioni dažādās ASV pilsētās.

## Grupu turnīrs
Spēļu laiki norādīti pēc Latvijas (Austrumeiropas) laika (UTC+2).

### A grupa

### B grupa

### C grupa

### D grupa

### E grupa

### F grupa

### G grupa

### H grupa

## Izslēgšanas spēles

### Astotdaļfināli

### Ceturtdaļfināli

### Pusfināli

### Fināls

## Balvas
Sekojošās balvas tika pasniegtas pēc turnīra.

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Modeļorganisms

[thumb|''[Escherichia coli* jeb zarnu nūjiņa, viens no populārākajiem [[Prokarioti|prokariotu]] modeļorganismiem.]]
*'Modeļorganisms*' [[Bioloģija|bioloģijā]] ir [[suga]], kas kalpo kā pamats eksperimentāliem [[pētījumi]]em par dažādiem bioloģiskiem procesiem ar mērķi, ka iegūtās zināšanas būs attiecināmas arī uz citām sugām, tai skaitā tādām, kas ir [[Evolūcija|evolucionāri]] attīstītākas.  Modeļorganismi tiek izmantoti dažādu iemeslu dēļ, kā piemēram, lai pētītu [[slimība]]s gadījumos, kuros kā pētījumu objektu izmantot cilvēkus būtu neētiski, dārgi vai pārāk laikietilpīgi.

Modeļorganismi visbiežāk par tādiem kļūst, pateicoties spējai tajos viegli ieviest un novērot [[Ģenētika|ģenētiskas]] izmaiņas, to īsajam dzīves ciklam un vienkāršiem pavairošanas apstākļiem. Tāds ir, piemēram, klasiskais augu valsts modeļorganisms [[tāla sīkplikstiņš]] *Arabidopsis thaliana*. Tas ir diploīds [[pašappute]]s augs, kas ļauj no viena indivīda iegūt tūkstošiem sēklu, turklāt, salīdzinot ar citiem [[ziedaugi]]em, tam ir relatīvi īss dzīves cikls – aptuveni 8 nedēļas. To ir viegli [[Gēnu inženierija|transformēt]], vienkārši apsmidzinot ziedus ar baktērijām, kas satur interesējošo gēnu [[Plazmīda|plazmīdā]], un pēc tam atlasot transgēna klātbūtni nākamajā paaudzē. *A. thaliana* ir kalpojis par pamatu dažādiem atklājumiem [[botānika|augu bioloģijā]], piemēram, augu [[imūnsistēma]]s, gēnu ekspresijas regulācijas, abiotiskā stresa atbildes un [[Fitohormoni|fitohormonu]] signālceļu izpētei.

Kad 1978. gadā tika publicēts veiksmīgs *Saccharomyces cerevisiae* [[Gēnu inženierija|transformācijas]] protokols, izmantojot [[zarnu nūjiņa|zarnu nūjiņu]] replicētu plazmīdu, šis raugs ātri kļuva par populārāko [[eikarioti]]sko vienšūnas modeli.

Lielākā daļa no [[Cilvēka genoma projekts|Cilvēka genoma projekta]] ietvaros sekvencētajiem organismiem bija klasiskie modeļorganismi, piemēram, 1996. gadā sekvencētais pirmais eikariots maizes raugs *Saccharomyces cerevisiae,* 1998. gadā sekvencētais [[Nematodes|apaļtārps]] *Caenorhabditis elegans,* kā arī 2000. gadā sekvencētie [[Augļmušas|augļmuša]] *Drosophila melanogaster* un tāla sīkplikstiņš *Arabidopsis thaliana.* Zinātniekiem informācija par modeļorganismu [[Genoms|genoma]] sekvencēm, [[Gēns|gēnu]] atrašanās vietām genomā un to funkcijām pieejama dažādās [[Datubāze|datubāzēs]].

== Populārāko modeļorganismu saraksts ==
Zemāk uzskaitīti daži no populārākajiem modeļorganismiem un mērķi, kādiem tos pielieto.


== Ārējās saites ==

* [https://www.yeastgenome.org/ Saccharomyces Genome Database] *Saccharomyces cerevisiae* datubāze (angliski)
* [https://www.pombase.org/ PomBase]  *Schizosaccharomyces pombe* datubāze (angliski)
* [https://ecocyc.org/ EcoCyc] *Escherichia coli* datubāze (angliski)
* [https://flybase.org/ FlyBase] *Drosophila melanogaster* datubāze (angliski)
* [https://www.informatics.jax.org/ Mouse Genome Informatics] *Mus musculus* datubāze (angliski)
* [https://www.arabidopsis.org/ The Arabidopsis Information Resource (TAIR)] *Arabidopsis thaliana'' datubāze (angliski)

## Atsauces
Sieviete, kas aizbēga

**"Sieviete, kas aizbēga"** () ir 2020. gada Dienvidkorejas drāmas filma, kuras režisors, producents un scenārija autors ir Hons Sansu. Filmā galveno lomu atveido Kima Minhī.

Filma stāsta par Seulas nomalē dzīvojošo sievieti Gamī, kura vīra komandējuma laikā satiek trīs draudzenes. Sarunu laikā sāk parādīties mājieni par problēmām.

Filmas "Sieviete, kas aizbēga" pirmizrāde notika  Berlīnes Starptautiskajā kinofestivālā, kur tā sacentās par Zelta lāci. Hons Sansu saņēma festivāla Sudraba lāča balvu kā labākais režisors. Filma saņēma pozitīvu kritiķu novērtējumu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Metāla skaņa

**"Metāla skaņa"** () ir 2019. gada ASV drāmas filma, kuras režisors ir Dariuss Marders. Filmā galvenās lomas atveido Rizs Ahmeds, Olīvija Kuka, Pols Reisi, Lorēna Ridlofa un Matjē Amalriks.

Filma stāsta par bundzinieku, kurš strauji zaudē dzirdi.

Filmas "Metāla skaņa" pirmizrāde notika  Toronto Starptautiskajā kinofestivālā. Filmu izplatīja *[[Amazon MGM Studios|Amazon Studios]]*. Filma saņēma augstu kritiķu novērtējumu, īpaši slavējot Ahmeda un Reisi aktierspēli, skaņu, montāžu, režiju un scenāriju. Filmu nominēja sešām Amerikas Kinoakadēmijas balvām, tai skaitā kategorijās "Labākā filma", "Labākais aktieris galvenajā lomā" (Ahmeds) un "Labākais aktieris otrā plāna lomā" (Reisi), saņemot balvas kategorijās "Labākā montāža" un "Labākā skaņa".

## Atsauces

## Ārējās saites
Roča

**Roča** () ir upe Bolīvijā, Kaines kreisā satekupe, kas kopā ar Riograndi un Mamori veido Amazones pietekas Madeiras tālāko augšteci. Sākas Bolīvijas vidusdaļā Kočabambas austrumu piepilsētā Sakabā, saplūstot vairākiem no kalniem tekošiem strautiem. Plūst sākotnēji rietumu virzienā cauri Kočabambas centram, vēlāk pagriežas uz dienvidiem un dienvidaustrumiem un pie Kapinotas pilsētiņas saplūst ar Arki, veidojot Kaines upi.

## Ārējās saites
Gvapore

**Gvapore** () vai **Itenesa** () ir upe Dienvidamerikā, Mamores garākā pieteka. Sākas Brazīlijā, Paresisas augstienē, ziemeļaustrumos no Pontisas i Laserdas pilsētas. Plūst ziemeļrietumu virzienā pa Matugrosu teritoriju. No Noela Kempfa Merkado nacionālā parka upe  garumā kļūst par Brazīlijas un Bolīvijas valsts robežu. Ieplūst Mamorē pie Surprezas. Lielākās pietekas ir Itonomasa (1493 km gara), Rioblanko (1087 km) un Paragva (600 km; visas kreisā krasta). Pašas Gvapores garums ir 1530 km, bet kopā ar tās garāko pieteku Itonomasu un augšteci Kimomi – 1777 km. Lielākā apdzīvotā vieta krastos ir Pontisa i Laserda.

## Atsauces

## Ārējās saites
Osmanije

**Osmanije** (, ) ir pilsēta Turcijas dienvidos, Vidusjūras reģiona austrumu daļā, un tā ir Osmanijes ila administratīvais centrs. Tā atrodas auglīgajā Kilikijas līdzenumā, netālu no Torosa kalniem, un kalpo kā svarīgs transporta un tirdzniecības mezgls, pateicoties stratēģiskajam novietojumam starp Adanu un Gaziantepu. Osmanije ir kļuvusi par nozīmīgu reģionālo centru ar attīstītu infrastruktūru, rūpniecību un lauksaimniecību. Pilsēta ir pazīstama ar zemesriekstu, kokvilnas un citu lauksaimniecības kultūru ražošanu, kā arī ar pārtikas pārstrādes un tekstilrūpniecības attīstību. Daudzveidīgā kultūras mantojuma dēļ, Osmanije ir arī nozīmīgs kultūras centrs reģionā, kur notiek tradicionāli festivāli un tiek uzturētas tautas mākslas tradīcijas. 2022. gadā pilsētā dzīvoja 252 tūkstoši iedzīvotāju.

## Atsauces

## Ārējās saites
Besarābijas bulgāri

thumb|Bulgāru valodas izplatība Besarābijā
**Besarābijas bulgāri** (, , ) ir bulgāru subetniskā grupa, kas ir pārceļotāju pēcteči no Osmaņu Bulgārijas uz Besarābiju, kura 18. gadsimta beigās — 19. gadsimta pirmajā pusē tika nodota Krievijas Impērijai. Viņiem ir savs dialekts, kas atšķiras no oficiālās bulgāru valodas.

Pārceļotāji (bulgāri, gagauzi un arnauti) nodibināja vairāk nekā 60 apmetnes, tostarp mūsdienu Bolhradas, Taraklijas, Komratas un Tvardices pilsētas.

## Vēsture
Bulgāri apdzīvoja Besarābijas teritoriju jau viduslaikos, īpaši pēc Pirmās Bulgārijas caristes un Otrās Bulgārijas caristes sabrukuma. Taču lielākā migrācija notika pēc Bulgārijas nonākšanas Osmaņu impērijas pakļautībā (14.—15. gadsimts), kad daudzi bulgāri, meklējot brīvību, pārcēlās uz Donavas ziemeļu pusi, tostarp uz Besarābiju.

Lielākā daļa Besarābijas bulgāru apmetās šajā reģionā 18. un 19. gadsimtā, īpaši pēc Krievijas—Osmaņu kariem (1768—1774, 1806—1812). Krievijas impērija, kas ieguva Besarābiju pēc Bukarestes miera līguma (1812), veicināja bulgāru, gagauzu un citu Balkānu tautu pārcelšanos uz šo teritoriju.

Pēc Padomju Savienības sabrukuma 1991. gadā Besarābijas bulgāri sadalījās starp divām neatkarīgām valstīm — Moldovu un Ukrainu. Viņi saglabājuši savu kultūru, valodu un tradīcijas, lai gan daudzi ir asimilējušies vietējās sabiedrībās.

## Ārējās saites
Paraglyptolepis karksiensis

***Paraglyptolepis karksiensis*** ir devona holoptihīdu suga, kas dzīvoja galvenā devona lauka teritorijā živetas laikmetā, un kuras holotips atrasts burtnieku svītas nogulumos Igaunijas dinvidos, Hallistes upes krastos pie Karksi-Nuijas pilsētas. Izņemot šo vietu, nekur citur šīs sugas pārstāvju paliekas nav atrastas. Sugu 1987. gadā aprakstīja krievu paleontoloģe Emīlija Vorobjova. Suga nosaukta Karksi pilsētas vārdā.

## Apraksts
*Paraglyptolepis karksiensis* ir vidēja lieluma zivis ap 15 cm garumā. Zivs ķermeņa kauli nav zināmi. Galvaskauss ir ar nedaudz izliektu galvas vairogu, salīdzinoši šaurs un augsts gar etmosfenoīda aizmugurējo malu. Šuves starp nedaudzajiem vairoga kauliem ir vāji pamanāmas. Etmoīds ir garš un sastāda līdz ½ no etmosfenoīda garuma. Tā augstuma, garuma un platuma attiecība ir 1:2:2,4. Purna priekšējā mala ir zema, ar dziļām iedobēm, un to veido augsts *[[rostropraemaxillaria]]*. *[[Rostrale mediale]]* netiek konstatēts. Ekzohoāna, acīmredzot, nav bijusi. Deguna kapsulas ir nedaudz lielākas kā porolepjiem un aizņem apmēram ⅔ no etmoīda. Priekšpusē tās sniedzas līdz aukslēju plātnītes līmenim un, attiecīgi, priekšdeguna nodalījums ir ļoti īss. Kapsulu maksimālais platums ir līdzīgs to garumam. Starpdeguna apgabals sastāda ap ⅓ no etmoīda maksimālā platuma pie tā aizmugurējiem sānu stūriem. Priekšējās ārējās nāsis izvietotas dorsāli deguna kapsulu priekšējā trešdaļā. Tās ir šauras, vertikāli izstieptas asā leņķī pret žokļa malu. Aizmugurējās ārējās nāsis ir sīka izgriezuma veidā pie etmoīda aizmugurējā apakšējā stūra. Parietālais vairogs ir īss (apmēram, 1,5 reizes īsāks par postparietālo). Vairogu sānu malu savienojumu vietās, acīmredzot, saglabājas mediānie izgriezumi priekš vairogus savienojošā ligamenta (analoģiski gliptolepjiem). Orbitālie izgriezumi ir salīdzinoši lieli (līdz ⅓ no priekšējā vairoga garuma) un izvietoti latrāli vairoga vidusdaļā. Pineālā plātnīte atrodas postorbitālo stūru līmenī. Priekšējā aukslēju bedre kaudāli stiepjas, acīmredzot, līdz lemeša kaulu aizmugurējai malai. Aukslēju bedre ir gara un dziļa, un pārdalīta ar augstu etmosfenoīda mediāno ķīli. Bazipterigoīdais izaugums ir augsts un izvirzas uz sāniem samērā vāji. Suprapterigoīdais izaugums, visdrīzāk, ir neliels. Etmosfenoīda artikulārais izaugums stipri izvirzas atpakaļ. Sensorie kanāli ir plati. Poras ir sīkas un vāji pamanāmas. Segkauli ornamentēti ar sīkiem dentīna pauguriņiem. Ieapaļas plānas zvīņas klātas ar tieviem zarojošiem kosmīna ķīļiem.

## Atsauces
Sniegbaltīte (2025. gada filma)

**"Sniegbaltīte"** () ir 2025. gada ASV muzikāla fantāzijas filma, kuras režisors ir Marks Vebs. Filma ir 1937. gada animācijas filmas "Sniegbaltīte un septiņi rūķīši" jauns ekranizējums, kura veidota pēc brāļu Grimmu pasakas "Sniegbaltīte" motīviem. Filmā galvenās lomas atveido Reičela Zeglere, Endrū Bērnaps un Gala Gadota. Filma stāsta par Sniegbaltīti (Zeglere), kura apvieno spēkus ar septiņiem rūķiem un bandītu vārdā Džonatans (Bērnaps), lai atbrīvotu savu valstību no nežēlīgās pamātes (Gadota).

Filmas kopējais budžets bija aptuveni 240–270 miljoni ASV dolāru, padarot to par vienu no visu laiku dārgākajām filmām. Filma vēl pirms iznākšanas izraisīja strīdus par aktieru izvēli, neskatoties uz ādas krāsu, Zegleres kritiku pret oriģinālo filmu, Zegleres un Gadotas atšķirīgajiem politiskajiem uzskatiem, kā arī septiņu rūķu atveidi.

Filma iznāca , bet Latvijā pirmizrāde notika . Filmu izplatīja *[[Walt Disney Studios Motion Pictures]]*. Filma saņēma viduvēju kritiķu novērtējumu. Tā visā pasaulē nopelnījusi vairāk nekā 205 miljonus ASV dolāru.

## Atsauces

## Ārējās saites
Pitufikas Kosmosa spēku bāze

thumb|300px|Tūles Gaisa bāze 2005. gada jūlijā.

**Pitufikas Kosmosa spēku bāze** (), līdz 2023. gadam **Tūles Gaisa bāze** (*Thule Air Base*), ir ASV karabāze Grenlandes ziemeļos, kas darbojas kopš 1951. gada. Tā atrodas uz dienvidiem no grenlandiešu Kānākas (*Qaanaaq*, agrāk *Thule*) pilsētiņas aptuveni 1200 km uz ziemeļiem no polārā loka.

Bāze ir Ballistisko Raķešu agrīnās brīdināšanas sistēmas (BMEWS) sastāvdaļa, kas uzrauga gaisa telpu virs Ziemeļpola, lai atklātu ballistisko raķešu palaišanas pazīmes.

## Vēsture
Pēc Dānijas okupācijas Otrā pasaules kara laikā 1941. gadā ASV un Dānijas valdības pārstāvji trimdā parakstīja vienošanos, kas ļāva amerikāņiem uz salas uzbūvēt karabāzes.
Aukstā kara laikā 1951. gadā ASV izveidoja Tūles gaisa bāzi Ziemeļpola tuvumā, kas ātri kļuva par potenciālā PSRS kodoluzbrukuma agrīnās brīdināšanas sistēmas galveno daļu.

## Skatīt arī
* Nagurska, Krievijas Federācijas karabāze Franča Jozefa Zemē
* Severnijkļevera, Krievijas Federācijas karabāze Jaunsibīrijas salu arhipelāgam piederošajā Koteļnijas salā

* Alerta, Kanādas karabāze Elsmīra salas ziemeļos
Vļoras karš

thumb|Vļoras karš
**Vļoras karš** bija militārs konflikts starp Itālijas Karalisti un Albānijas kņazisti, kura laikā albāņu spēki veiksmīgi pretojās Itālijas mēģinājumiem saglabāt kontroli pār Albānijas dienvidu daļu, galvenokārt Vļoras pilsētu un tās apkārtni. Karš ilga no 1920. gada maija līdz augustam un beidzās ar itāļu spēku atkāpšanos.

## Vēsture
Pēc Pirmā pasaules kara beigām 1918. gadā Itālija okupēja vairākas Albānijas teritorijas, tai skaitā Vļoru un Sazani salu, cerot tās saglabāt saskaņā ar Londonas līgumu (1915) un Titoni—Venizelos vienošanos (1919). Tomēr albāņu iedzīvotāji pret šo okupāciju izrādīja aktīvu pretestību, jo tas draudēja ar Albānijas suverenitātes zaudēšanu.

1920. gada 4. jūnijā albāņu spēki uzsāka plašu uzbrukumu Itālijas garnizoniem Vļoras apkārtnē. Albāņu partizāni, kurus vadīja Ahmets Zogu un citi nacionālie līderi, ar geriljas taktiku un vietējo iedzīvotāju atbalstu spēja radīt ievērojamus zaudējumus itāļiem. Itālijas armija, lai gan labāk aprīkota, nebija gatava ilgstošam partizānu karam un nespēja efektīvi kontrolēt reģionu.

Līdz 1920. gada augustam Itālija saprata, ka konflikts ir neizdevīgs un piekrita sarunām. 2. augustā tika parakstīts Tirānas protokols, kas paredzēja Itālijas spēku izvešanu no Albānijas, atstājot tikai Sazani salu.

Vļoras kara rezultātā Albānija saglabāja savu neatkarību un pirmo reizi pēc Pirmā pasaules kara nostiprināja starptautisko atzīšanu. Šis notikums tika uzskatīts par lielu nacionālo panākumu un lika pamatus turpmākajām Albānijas valsts stiprināšanas iniciatīvām.

## Miera līgums
Pēc trīs mēnešus ilgušām cīņām tika parakstīts miera līgums starp Itāliju un Albāniju, saskaņā ar kuru Itālijas valdība apņēmās:

* Atzīt Albānijas neatkarību, teritoriālo integritāti un suverenitāti robežās, kas tika noteiktas 1913. gada Londonas konferencē.
* Atcelt 1917. gadā izveidoto protektorātu, pilnībā atteikties no pretenzijām uz Vļoras pilsētu un tās apkārtni, kā arī no jebkādas mandāta izveides Albānijā.
* Izvest karaspēku ne tikai no Vļoras un tās apkārtnes, bet arī no visas Albānijas teritorijas. Tajā pašā laikā itāļi saglabāja kontroli pār Sazani salu, Lingeštas (*Gjuhēzës*) un Treportas zemesragiem (lai kontrolētu Vļoras līci) ar tiesībām būvēt nocietinājumus, kā arī nelielu garnizonu Škodrā.
* Veikt karagūstekņu apmaiņu ar Albāniju un atbrīvot visus ieslodzītos saskaņā ar amnestiju.

## Turpmākās darbības
1920. gada decembrī Albānija tika pieņemta Tautu Savienībā.

1924. gada jūnijā valstī notika demokrātiski orientēta revolūcija Fans Noli vadībā, taču jau decembrī to apspieda Ahmeds Zogu, kurš ar Serbijas atbalstu atguva varu, 1928. gadā viņš pasludināja sevi par Albānijas karali , ieviešot monarhiju.

1939. gada 7. aprīlī Itālija iebruka Albānijā un padarīja to par savu protektorātu līdz 1943. gadam, kad Otrā pasaules kara laikā kontroli pārņēma nacistiskā Vācija.

Pēc kara, 1944. gadā, Albānijā pie varas nāca komunisti Envera Hodžas vadībā, izveidojot izolētu un totalitāru režīmu, kas saglabājās līdz 1991. gadam.

## Ārējās saites
Juris Nikolajs Vidiņš

thumb|Juris Nikolajs Vidiņš (pirms 1940).
**Juris Nikolajs Vidiņš** (1905—1962) bija latviešu ārsts un žurnālists.

## Dzīvesgājums

Dzimis 1905. gada 27. novembrī Turlavas pagasta Ķoniņciemā rakstnieka Jura Jaņa Vidiņa ģimenē. Mācījās Liepājas Valsts 1. ģimnāzijā, 1934. gadā absolvēja medicīnas studijas Latvijas Universitātē. 
Publicēja recenzijas galvenokārt žurnālā "Domas", mēnešrakstā "Daugava", žurnālā "Latvju Grāmata" un laikrakstā "Kurzemes Vārds".
Strādāja par ārstu Kalupē (1934–1937), tad Rucavā, Radavā un Mazirbē, pirms Latvijas okupācijas 1940. gadā bija Latvijas robežsardzes bataljona ārsts Durbē.

1941. gadā 14. jūnija deportācijas laikā viņu izsūtīja uz Vjatlagu, kur atļāva strādāt par nometnes ārstu. 
1955. gada aprīlī atgriezās dzimtenē un līdz mūža beigām strādāja Rēzeknes ātrās palīdzības stacijā.

Miris 1962. gada 8. augustā Rīgā, apbedīts Otrajos Meža kapos. Dēls Juris Galerijs Vidiņš (1938) ir ārsts un politiķis.

## Atsauces
Kazaņas ieņemšana

thumb|Kauja par Kazaņu (miniatūra)
**Kazaņas ieņemšana** notika 1552. gada 2. oktobrī, kad Krievijas caristes karaspēks, Ivana IV (Bargā) vadībā, pēc ilgstoša aplenkuma iekaroja Kazaņas hanistes galvaspilsētu Kazaņu. Šī kauja bija daļa no Krievijas—Kazaņas kara, kas ilga vairākus gadu desmitus un noslēdzās ar Krievijas caristes paplašināšanos uz austrumiem.

## Priekšvēsture
Kazaņas haniste, kas izveidojās pēc Zelta Ordas sabrukuma 15. gadsimtā, bija spēcīgs reģionālais spēks un bieži veica sirojumu uz Maskavijas teritorijām. Ivanam IV bija stratēģiska interese likvidēt šo draudu un paplašināt Krievijas hanistes ietekmi. 1547.—1548. gada un 1549.—1550. gada militārās kampaņas pret Kazaņu nedeva gaidītos rezultātus, taču 1551. gadā Krievijas hanistes karaspēks ieguva Sviažsku, kas kļuva par svarīgu atbalsta punktu nākamajam uzbrukumam.

## Aplenkums un ieņemšana
1552. gada vasarā Ivans IV ar aptuveni 150 000 karavīru sāka militāro kampaņu pret Kazaņu. Krievijas hanistes armija, kas bija aprīkota ar moderniem lielgabaliem un aplenkuma tehniku, no trim pusēm ielenca pilsētu. Pēc vairākiem mēnešiem ilgas apšaudes, 30. septembrī krievu karaspēks izlauza pilsētas sienās vairākus caurumus, un 2. oktobrī notika galīgais uzbrukums. Pēc sīvām kaujām pilsēta tika ieņemta, un tās aizstāvji lielākoties iznīcināti vai sagūstīti.

## Sekas
Kazaņas krišana iezīmēja Kazaņas hanistes iekļaušanu Krievijas hanistes sastāvā. Tas deva Maskavijai iespēju nostiprināt varu Volgas reģionā un turpināt paplašināšanos Sibīrijas virzienā. Ivans IV pavēlēja uzcelt vairākas krievu apmetnes reģionā un uzsāka plašu kristianizācijas un pārkrievošanas politiku. Kazaņas ieņemšana tiek uzskatīta par vienu no nozīmīgākajām uzvarām Krievijas vēsturē, kas veicināja valsts kļūšanu par lielvalsti.

## Ārējās saites
Saranda

**Saranda** (, ) ir piejūras pilsēta Albānijas dienvidrietumos, Jonijas jūras krastā, un viena no nozīmīgākajām pilsētām Vļoras ķarkā. Tā atrodas netālu no Grieķijai piederošās Kerkīras salas, ar kuru to savieno prāmju satiksme, un ir pazīstama kā viena no Albānijas populārākajām kūrortpilsētām. Pilsētai ir sena izcelsme — antīkajā periodā zināma kā **Onhesmosa** (), un tā ir bijusi nozīmīgs tirdzniecības un jūras ceļu punkts Epīras reģionā. Mūsdienās Saranda ir ievērojams tūrisma centrs, īpaši vasaras sezonā, kad to apmeklē tūkstošiem vietējo un ārvalstu tūristu. Netālu atrodas Butrinti arheoloģiskais parks, kas iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Saranda ir arī daudzvalodīga pilsēta, kurā līdzās albāņu valodai ikdienā tiek lietota arī grieķu valoda, ņemot vērā vēsturiski nozīmīgo grieķu minoritāti reģionā. 2023. gadā pilsētā dzīvoja aptuveni 22,6 tūkstoši iedzīvotāju, bet cilvēku skaits pilsētā ievērojami palielinās tūrisma sezonā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Isparta

**Isparta** () ir pilsēta Turcijas dienvidrietumos, Vidusanatolijas augstienē, un tā ir Ispartas ila administratīvais centrs. Pilsēta atrodas stratēģiskā vietā pie pārejas starp Vidusanatolijas un Vidusjūras reģioniem, un tai raksturīgs mēreni kontinentāls klimats ar siltām vasarām un aukstām ziemām. 2022. gadā Ispartā dzīvoja 248 tūkstoši iedzīvotāju. Pilsēta gan Turcijā, gan starptautiski ir zināma kā “rožu galvaspilsēta”  — tās apkārtnē plaši tiek audzētas *[[Rosa damascena]]* rozes, kas tiek pārstrādātas augstas kvalitātes ēteriskajās eļļās un smaržās. Šī nozare ir viens no galvenajiem pilsētas saimniecības stūrakmeņiem, papildinot to arī ar lauksaimniecību, tekstilrūpniecību un tirdzniecību. Isparta ir arī svarīgs reģionālais izglītības un kultūras centrs. Tur atrodas Suleimāna Demirela Universitāte, kas piesaista studentus no visas Turcijas. Pilsēta apvieno senas tradīcijas ar mūsdienīgu attīstību, un tajā notiek dažādi kultūras pasākumi, tostarp ikgadējais Rožu festivāls.

## Atsauces

## Ārējās saites
Maltas okupācija (1798—1800)

thumb|Maltas un Gozo karte franču valodā, ap 1798. gadu
**Maltas okupācija** norisinājās no 1798. līdz 1800. gadam, kad franču spēki, vadīti Napoleona Bonaparta, pārņēma salu kontroli no Svētā Jāņa bruņinieku ordeņa. Šis periods iezīmēja būtiskas sociālas, administratīvas un izglītības reformas, kā arī izraisīja vietējo iedzīvotāju sacelšanos pret franču varu.

## Franču iebrukums Maltā
1798. gada 9. jūnijā franču flote, kas devās uz Ēģipti, ieradās pie Maltas krastiem. Napoleons pieprasīja atļauju visai flotei ienākt Lielajā ostā, taču ordeņa lielmestrs Ferdinands fon Hompešs atteicās, atsaucoties uz Maltas neitralitāti. Atbildot uz to, franči sāka bombardēt Valletu un 11. jūnijā izsēdināja karaspēku septiņās stratēģiskās vietās ap salu. Daudzi ordeņa bruņinieki dezertēja, un vietējā milicija nespēja ilgstoši pretoties. Pēc īsām cīņām Hompešs kapitulēja, nododot Maltu frančiem apmaiņā pret īpašumiem un pensijām Francijā.

## Reformas franču pārvaldē
Napoleons īstenoja vairākas reformas, balstoties uz Franču revolūcijas principiem:

* Tika pasludināta visu iedzīvotāju vienlīdzība likuma priekšā, atcelta muižniecība un verdzība. Maltieši tika atzīti par Francijas pilsoņiem, un tika garantēta vārda un preses brīvība, lai gan vienīgais laikraksts bija valdības izdotais *Journal de Malte*.
* Visi ordeņa īpašumi tika konfiscēti, un izveidota Pārvaldes komisija, kas pārvaldīja salu. Malta tika sadalīta kantonos un municipalitātēs, katru vadīja prezidents, sekretārs un četri locekļi. ​
* Izveidotas pamatskolas galvenajās pilsētās un ciemos. Universitāte tika pārdēvēta par Politehnikumu, kurā bija paredzēts mācīt zinātniskos priekšmetus, taču šīs reformas netika pilnībā īstenotas īsā franču pārvaldes perioda dēļ.
* Baznīcas īpašumi tika pārņemti valsts īpašumā, reliģiskajiem ordeņiem atļauts saglabāt tikai vienu klosteri katram. Tika atcelta inkvizīcija, un pēdējais inkvizitors izsūtīts no salas. ​

## Maltiešu sacelšanās
Franču veiktās reformas, īpaši baznīcas īpašumu konfiskācija, izraisīja neapmierinātību starp dziļi reliģiskajiem maltiešiem. 1798. gada 2. septembrī sākās sacelšanās, kuras laikā vietējie iedzīvotāji aplenca franču garnizonu Valletā un Lielās ostas fortifikācijās. Aplenkums turpinājās vairāk nekā divus gadus, maltiešiem saņemot atbalstu no Lielbritānijas. 1800. gada 5. septembrī franči kapitulēja, un Malta kļuva par britu protektorātu.

1798. gada 28. oktobrī britu kapteinis Aleksandrs Bols panāca franču garnizona kapitulāciju Gozo salā bez cīņas. Sala tika nodota vietējo iedzīvotāju pārvaldībā ar arhipriestera Saverio Kasara vadību, izveidojot autonomu pārvaldi, kas pastāvēja līdz 1801. gadam, kad briti pārņēma tiešu kontroli.

## Ārējās saites
Rodrigo Būmeisters

**Rodrigo Būmeisters** (dzimis  Ventspilī) ir latviešu basketbolists, spēlē uzbrūkošā aizsarga un saspēles vadītāja pozīcijā. 2025. gadā pārstāv Latvijas-Igaunijas līgas un Latvijas Basketbola līgas (LBL) klubu Rīgas VEF, ar kuru kļuvis par divkārtēju Latvijas čempionu. Iepriekš spēlējis vairākos citos Latvijas klubos.

## Karjera
Bērnībā nodarbojies ar džudo, bet basketbolam pievērsies un attīstījies dzimtās Ventspils jaunatnes basketbola sistēmā. Samērā agri nonācis Rīgā, spēlējot VEF jaunatnes komandās ("VEF Skola").

Pieaugušo basketbolā spēlējis vairākās LBL komandās: BK Jēkabpils, BK Jūrmala, BK Valka/Valga un BK Ogre, līdz 2021. gadā atgriezās dzimtajā pilsētā, pievienojoties vienam no vadošajiem Latvijas klubiem BK Ventspils. Pēc divām sezonām Ventspilī R. Būmeisters noslēdza līgumu ar vadošo Latvijas klubu Rīgas VEF, kura sastāvā divreiz uzvarējis LBL čempionātā un trīsreiz izcīnījis Latvijas kausu.

R. Būmeisters ir pārstāvējis Latvijas U-19 un U-20 izlasi. 2019. gadā kopa ar U-19 izlasi piedalījās Pasaules čempionātā, kur komanda ieguva 12. vietu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Svētā Ohridas Klementa baznīca

**Svētā Ohridas Klementa baznīca** () ir 20. gadsimta Maķedonijas pareizticīgā baznīcas dievnams, kas atrodas Ziemeļmaķedonijas galvaspilsētas Skopjes centrā. Tā ir nozīmīgākā Maķedonijas pareizticīgās baznīcas katedrāle un ir nosaukta Svētā Ohridas Klementa vārdā. Celtne veidota modernisma stilā.

Arhitekta Slavko Brezoski veidotās baznīcas pamatakmens tika likts 1972. gadā, bet to pilnībā pabeidza vien 1990. gadā, Svētā Ohridas Klementa dzimšanas 1150. gadadienā.

## Ārējās saites
2. Pasažieru iela

**2. Pasažieru iela** ir iela Daugavpilī, Dzelzceļnieka apkaimē. Otrā Pasažieru iela sākas krustojumā ar 1. Pasažieru ielu, ved ziemeļu un ziemeļaustrumu virzienā gar dzelzceļa līniju Daugavpils—Rēzekne un beidzas strupceļā pie slēgtas pārbrauktuves, ar kuru agrāk bija savienota ar Andreja Pumpura ielu. 2. Pasažieru iela apbūvēta ar dzelzceļa infrastruktūras celtnēm, kā arī ar garāžām un privātmājām.

Ielas kopējais garums ir aptuveni 1000 metru, visā garumā tā klāta ar asfalta segumu. Satiksmes kustība norit abos virzienos, pa vienu joslu katrā virzienā. Sabiedriskais transports pa 2. Pasažieru ielu nekursē.

Ielas nosaukums (līdz 1970. gadam — **Daugavpils II pasažieru stacijas iela**) radās Latvijas PSR gados.

## Ielu savienojumi
2. Pasažieru iela ir savienota ar šādām ielām:
* 1. Pasažieru iela (T veida krustojums)
* Andreja Pumpura iela (ielas turpinājums, savienojums tikai gājējiem)

## Atsauces
Protesti Gruzijā pēc parlamenta vēlēšanām (2024)

thumb|Protestētāji
Pēc 2024. gada 26. oktobrī notikušajām parlamenta vēlēšanām Gruzijā izcēlās plaši protesti. Demonstranti pauda neapmierinātību ar vēlēšanu rezultātiem un valdības lēmumu apturēt sarunas par valsts integrāciju Eiropas Savienībā.​

Saskaņā ar oficiālajiem rezultātiem, valdošā partija "Gruzijas sapnis" ieguva absolūto vairākumu parlamentā. Savukārt opozīcijas partijas un prezidente Salome Zurabišvili apstrīdēja šos rezultātus, norādot uz būtiskiem pārkāpumiem vēlēšanu procesā, tostarp vēlētāju iebiedēšanu, manipulācijām ar nodotajām balsīm un neatkarīgu novērotāju darba traucēšanu. Eiropas Parlaments, reaģējot uz šīm ziņām, ar 444 balsīm par, 72 pret un 82 deputātiem atturoties pieņēma rezolūciju, kurā aicināja gada laikā rīkot atkārtotas vēlēšanas starptautiskā pārraudzībā. Tāpat EP atbalstīja aicinājumus veikt neatkarīgu starptautisku izmeklēšanu saistībā ar apgalvojumiem par vēlēšanu manipulācijām, un vēlas, lai ES un tās dalībvalstis piemērotu personiskas sankcijas tām amatpersonām un politiskajiem līderiem Gruzijā, kuri ir atbildīgi par demokrātijas regresu, vēlēšanu tiesību aktu un standartu pārkāpumiem un valsts iestāžu ļaunprātīgu izmantošanu.

Protesti sākās tūlīt pēc vēlēšanām un pastiprinājās pēc valdības paziņojuma 28. novembrī par iestāšanās sarunu apturēšanu ar ES līdz 2028. gadam. Demonstranti, izsakot atbalstu Eiropas integrācijai, pulcējās Tbilisi ielās, bieži saskaroties ar policijas spēku, kas izmantoja asaru gāzi un ūdensmetējus. Šo sadursmju rezultātā tika aizturēti simtiem cilvēku, un daudzi guva ievainojumus. Prezidente Salome Zurabišvili kritizēja valdības rīcību, nosaucot to par "kara pieteikumu tautai" un uzsverot nepieciešamību atjaunot demokrātiskos procesus valstī.  Neskatoties uz protestiem, valdība turpināja īstenot savu politiku, tostarp 17. decembrī bez ierastās ceremonijas iededzot Ziemassvētku egli pie parlamenta ēkas, kas tika interpretēts kā mēģinājums izvairīties no turpmākiem protestiem.

Starptautiskā sabiedrība, tostarp Eiropas Savienība un Amerikas Savienotās Valstis, pauda bažas par notikumu attīstību Gruzijā, aicinot ievērot demokrātijas principus un cilvēktiesības. Neskatoties uz starptautisko spiedienu un iekšējiem nemieriem, politiskā situācija valstī saglabājās nestabila, un protesti turpinājās arī 2025. gada sākumā.

## Latvijas reakcija
Latvija, Igaunija un Lietuva noteica sankcijas, tostarp iebraukšanas aizliegumu, vairāk nekā desmit Gruzijas pilsoņiem, kas atbildīgi par vardarbību pret protestētājiem pret valdības lēmumu atlikt iestāšanās procesu ES. Savukārt Gruzijas Ārlietu ministrija izteikusi nosodījumu Baltijas valstīm par solidaritāti ar demonstrantiem. Vēstniekiem arī norādīts, ka "Gruzijas valdības lēmums neiekļaut sarunu par iestāšanos Eiropas Savienībā (ES) jautājumu ES attiecību programmā līdz 2028.gadam un atteikties no ES dotāciju budžeta atbalsta nenozīmē Gruzijas Eiropas integrācijas procesa apturēšanu".

## Atsauces

## Ārējās saites
Itonomasa

**Itonomasa** () ir upe Bolīvijā, Gvapores garākā pieteka. Sākas valsts austrumdaļā, satekot Kimomes un Santamarijas upītēm. Plūst ziemeļrietumu virzienā, ietek Gvaporē iepretī Kostamarkisas pilsētiņai. Upei tās tecējumā ir vairāki nosaukumi; augštecē to dēvē par **Sanhuljanu** (*San Julián*), vidustecē — **Sanpablo** (*San Pablo*) un **Sanmigela** (*San Miguel*), bet lejtecē tai ir indiāņu tautas itonamu vārds. Lielākā pieteka ir Mačupo (kreisā).

## Ārējās saites
Austroungārijas sabrukums

[thumb|'''Austroungārija''': 1. [Bohēmija, 2. Bukovina, 3. Karintija, 4. Karniola, 5. Dalmācija, 6. Galīcija, 7. Kīstenlande, 8. Lejasaustrija, 9. Morāvija, 10. Zalcburga, 11. Silēzija, 12. Štīrija, 13. Tirole, 14. Augšaustrija, 15. Forarlberga; Ungārijas Karaliste (Transleitānija): 16. Ungārijas zemes 17. Horvātija-Slavonija; Austrijas un Ungārijas kondomīnija: 18. Bosnija un Hercegovina]]
**Austroungārijas sabrukums** notika Pirmā pasaules kara beigās 1918. gadā. Šis sabrukums noveda pie jaunu neatkarīgu valstu izveides un teritorijas sadalījuma starp kaimiņvalstīm.

Juridiski impērijas likvidācija tika oficiāli noformēta Senžermēnas līgumā ar Austriju, kas bija arī miera līgums pēc Pirmā pasaules kara, un Trianonas līgumā ar Ungāriju.

## Priekšvēsture
19. gadsimta otrajā pusē Austroungārija bija daudzu tautu impērija, kurā dominēja austrieši un ungāri, kā arī lielu daļu sabiedrības veidoja slāvu tautas, rumāņi un citi. Impērijas divkāršā monarhija, kas tika izveidota 1867. gadā, bieži saskārās ar nacionālajām spriedzēm, jo mazākumtautības tiecās pēc lielākas autonomijas vai neatkarības.

## Faktori
Austroungārijas sabrukumu izraisīja vairāki faktori. Pirmās pasaules kara sekas bija būtiskas — ilgstošais karš izsmēla impērijas resursus, novājināja saimniecību un radīja neapmierinātību sabiedrībā. Vienlaikus pastiprinājās nacionālās kustības, kuras iedvesmoja gan Rietumu demokrātiskās idejas, gan Krievijas revolūcijas notikumi. Austroungārijas armija cieta smagus zaudējumus, īpaši Itālijas frontē, kas noveda pie morāles krituma. Turklāt Antantes valstis atbalstīja impērijas tautu neatkarības centienus – īpaši nozīmīga bija ASV prezidenta Vudro Vilsona "14 punktu" programma, kas veicināja impērijas sabrukumu.

## Gaita
1918. gada rudenī Austroungārijas iekšējā situācija strauji pasliktinājās. 16. oktobrī imperators Kārlis I piedāvāja impērijas federalizāciju, taču tas nespēja apturēt nacionālo kustību pieaugumu. 28. oktobrī tika proklamēta neatkarīga Čehoslovākija, 29. oktobrī Dienvidslāvu Nacionālā padome pasludināja neatkarību un apvienošanos ar Serbiju, bet 31. oktobrī Ungārija paziņoja par savienības izbeigšanu ar Austriju. 3. novembrī Padujā Austroungārija parakstīja pamieru ar Antanti, bet 11. novembrī, pēc Vācijas kapitulācijas, imperators Kārlis I Hābsburgs atteicās no jebkādām tiesībām pār Austriju, bet 13. novembrī arī pār Ungāriju.

## Sekas
Austroungārijas sabrukums noveda pie jaunu valstu izveides. Austrija un Ungārija kļuva par atsevišķām republikām, Čehoslovākija tika izveidota kā neatkarīga valsts, bet Polija atguva neatkarību pēc vairāk nekā 100 gadu ilgas sadalīšanas. Dienvidslāvu valstis apvienojās, izveidojot Serbu, Horvātu un Slovēņu Karalisti (vēlāk Dienvidslāviju), bet Rumānija paplašinājās, pievienojot Transilvāniju. Itālija ieguva Dienvidtiroli, Istras pussalu un Dalmācijas daļas.

Austroungārijas sabrukums iezīmēja galīgas beigas Hābsburgu impērijai un radīja jaunu politisko karti Eiropā, kuras sekas bija jūtamas līdz pat Otrajam pasaules karam.

## Atsauces

## Ārējās saites
Mardina

**Mardina** () ir pilsēta Turcijas dienvidaustrumos, Dienvidaustrumu Anatolijas reģionā, un tā ir Mardinas ila administratīvais centrs. Pilsēta atrodas ainaviskā kalnu nogāzē, paveroties uz auglīgo Mezopotāmijas līdzenumu, un ir slavena ar savu vēsturisko vecpilsētu, kas saglabājusi unikālu akmens arhitektūru, atspoguļojot gan islāma, gan kristīgās pasaules ietekmi. Mardina ir viens no ievērojamākajiem kultūrvēsturiskajiem un reliģiskajiem centriem reģionā, kur gadsimtiem ilgi līdzās dzīvojušas dažādas kopienas — kurdi, arābi, sīrieši (aramieši), turki un citi. Pilsētā joprojām darbojas sīriešu pareizticīgo baznīcas un klosteri, tostarp slavenais Dejrulzafaranas klosteris, kas ir nozīmīgs Sīrijas kristīgās baznīcas garīgais centrs. Mardinai raksturīga liela etniskā un valodu daudzveidība, un tās kultūrvēsturiskais mantojums piesaista gan pētniekus, gan tūristus. 2021. gadā pilsētā dzīvoja 130 tūkstoši iedzīvotāju.

## Atsauces

## Ārējās saites
Aleksandrs Vidiņš

**Aleksandrs Vidiņš** (1900—1947) bija latviešu jurists un žurnālists.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1900. gada 7. jūnijā Rīgā žurnālista un rakstnieka Jura Jaņa Vidiņa ģimenē. 1921. gadā absolvēja mācības Liepājas reālģimnāzijā, tad studēja tieslietas Latvijas Universitātē (1921—1931). 1926. gadā žurnālā "Domas" parādījās viņa pirmā publikācija. Līdztekus no 1926. gada strādāja Latgales apgabaltiesā Daugavpilī, vēlāk bija advokāts.

Publicēja stāstus un tēlojumus, arī apcerējumus par vēsturiskiem jautājumiem. 1931. gadā Vidiņš izdeva Daugavpils avīzi "Ziņotājs".

1941. gadā 14. jūnija deportācijas laikā viņu apcietināja un deportēja uz Usoļlagu.
Miris 1947. gada 30. aprīlī Soļikamskā.

## Atsauces