Libāna

**Libāna** (), oficiāli **Libānas Republika** (), ir neliela, lielākoties kalnaina valsts Tuvajos Austrumos, kas atrodas Vidusjūras pašos austrumos. Ziemeļos un austrumos Libāna robežojas ar Sīriju un dienvidos ar Izraēlu, rietumos ar Vidusjūru. Saistībā ar iedzīvotāju reliģisko un etnisko daudzveidību, Libānā sastopama īpaša politiskā sistēma, pazīstama kā konfesionālisms, kas paredzēta tam, lai visas reliģijas tiktu vienādi respektētas.

1943. gadā, izmantojot Otrā pasaules kara jukas, Libānas Republika pasludināja savu neatkarību. Franču karaspēks atstāja Libānu 1946. gada 31. decembrī. Politiskā sistēma balstījās uz „konfesionālismu”, kas noteica katras reliģiskās konfesijas ietekmes apjomu valsts pārvaldes sistēmā, nosakot parlamenta deputātu sadalījumu pa konfesijām; valsts prezidenta amats bija jāieņem maronītam.
Lai arī pēc neatkarības iegūšanas Libānā regulāri uzliesmoja nemieri, līdz reliģisko un etnisko nesaskaņu izraisītajam Libānas pilsoņu karam (1975—1990) valstī bija relatīvs miers un labklājība, ko sekmēja tūrisms, zemkopība un attīstītā banku sistēma. To uzskatīja par arābu valstu banku galvaspilsētu un tā bija plaši pazīstama kā "Tuvo Austrumu Šveice" saistībā ar tās finansiālo ietekmi. Libāna piesaistīja lielu skaitu tūristu, un tās galvaspilsēta Beirūta tika bieži dēvēta par "Tuvo Austrumu Parīzi".

Pēc pilsoņu kara beigām valstī tika veikti plaši pasākumi, lai atdzīvinātu ekonomiku un atjaunotu sagrauto nacionālo infrastruktūru. Līdz 2006. gadam visā valstī tika sasniegti vērā ņemami panākumi, gandrīz tika pabeigta Beirūtas rekonstrukcija un liels skaits tūristu atkal plūda uz Libānas atpūtas centriem. Taču, 2006. gadā uzliesmojušais Izraēlas-Libānas konflikts izraisīja milzīgus militāros zaudējumus, kā arī plašus zaudējumus civilajai infrastruktūrai un masveida iedzīvotāju pārvietošanos no 12. jūlija līdz 14. augustam, kad iestājās pamiers. Sākot ar 2006. gada septembri Libānas valdība uzsāka izmaksāt iedzīvotājiem kompensācijas, lai atjaunotu Izraēlas armijas uzbrukumos sagrautos īpašumus Beirūtā, Tirē un ciemos Libānas dienvidos.
Kopš 2023. gada šiītu *[[Hezbollah]]* kopā ar Irānu un hutiešiem piedalās Izraēlas—Hamās karā.

## Valodas
Konstitūcijas 11. paragrāfs nosaka, ka Libānas valsts valoda ir arābu valoda, bet franču valodai likumā ir noteikts īpašs statuss. Modernā standarta arābu valoda tiek lietota plašsaziņas līdzekļos. Ikdienas dzīvē pārsvarā tiek lietots Libānas arābu dialekts, kas atšķiras no standarta arābu valodas ar vārdu krājumu un izrunu. Franču valoda ir otrā izglītības valoda daudzās skolās, īpaši privātajās.

Libānā dzīvo ievērojama armēņu kopiena, kas saglabā savu valodu un kultūru. Armēņu valoda tiek lietota armēņu skolās, baznīcās un kopienas pasākumos.

## Etimoloģija
Vārds 'Libāna' (ir standarta arābu valodas vārds; "Lebnan" vai "Lebnèn" vietējā dialektā) cēlies no semītu saknes 'LBN', kas ir saistīts ar daudzām citām tuvām nozīmēm dažādās valodās, kā, piemēram, balts un piens. Iespējams, tā saistīta ar balti sniegotajiem Libānas kalnam. Šis vārds ir jau pieminēts trijās no divpadsmit eposa Gilgamešs (2900 p.m..ē) ķīlrakstu plāksnēm, Eblas bibliotēkas tekstos (2400 p.m.ē) un Bībeles Vecās Derības grāmatās.

## Ģeogrāfija un klimats
Libāna robežojas ar Vidusjūru ar 225 km garu krasta līniju, kā arī ar Sīriju uz austrumiem un ziemeļiem un Izraēlu uz dienvidiem. Libānas-Sīrijas robeža ir 375 km gara un robeža starp Libānu un Izraēlu 79 km. Robeža ar Izraēlas okupēto Golana augstieni Sīrijā vēl tiek apstrīdēta nelielā teritorijā, kuru dēvē par *Šebas fermu*, robežu līdz šim ir nospraudusi ANO. (skatīt Zilo Līniju).
Libānas kopējā platība 10,452 km² (4,035 mi²), pasaules lielāko valstu sarakstā tā atrodas 178. vietā. Lielāko daļu aizņem kalnoti apgabali — Libāns un Antilibāns, kā arī Bekaas ieleja starp šīm grēdām, kas ir nozīmīgs Libānas lauksaimniecības reģions.

Libānā valda mērens Vidusjūras klimats. Piekrastes rajonos ziemas lielākoties ir aukstas un lietainas, kamēr vasaras ir karstas un mitras. Augstākos kalnu apgabalos temperatūra nokrītas zem 0 °C un ziemas laikā ar biežu (dažreiz smagu) sniegu; toties vasaras ir siltas un sausas. Lai gan lielāko daļu Libānas sasniedz relatīvi liels daudzums nokrišņu (salīdzinot ar sauso klimatu), tomēr daži apgabali ziemeļaustrumu Libānā saņem tikai nelielu daudzumu lietus. Tas saistīts ar faktu, ka augstie kalni rietumos bloķē lietus mākoņu pārvietošanos, kurus atnesuši Vidusjūras vēji.

Ciedru meži El-arzā (angliski 'El-Arz') atrodas 2,883 pēdas virs jūras līmeņa. Antīkajos laikos Libānā audzēja plaša mēroga ciedru koka mežus, kuri tagad kalpo kā valsts nacionālais simbols. Tomēr gadsimtu tirgošanās ar ciedru kokiem, kurus izmantoja flotes kuģu būvniecībai, un mežu atjaunināšanas trūkums ir izsmēlis Libānas reiz plaukstošos ciedru koku mežus.

## Vēsture
[thumbnail|Bakha ([Dionīss|Dionīsa) tempļa drupas Baalbekā]]
Agrīnākās liecības par civilizāciju mūsdienu Libānas teritorijā ir apmēram septiņus tūkstošus gadu senas. Libānā izveidojās Feniķijas kultūra, jūras tirgotāju civilizācija, kas pastāvēja tūkstoš gadu no aptuveni 1500. līdz 539. gadam p.m.ē.
Feniķijas teritoriju iekaroja asīrieši (732. gadā p.m.ē.), persieši (539. gadā p.m.ē.), grieķi (333. gadā p.m.ē.), romieši (64. gadā p.m.ē.), arābi (640. gadā), fatimīdi, krustneši, osmaņu turki un franči.

Hellēnisma laikmetā tā atradās Seleikīdu impērijas sastāvā, bet 64. gadā p.m.ē. tā kļuva par Romas impērijas Feniķijas Sīrijas () provinces daļu.
Ņemot vērā savu tuvumu kristietības rašanās vietai, Libāna 1. gadsimtā kļuva par vienu no agrīnās kristietības centriem. Libānas kalnos izveidojās maronītu baznīca, kurai pieder lielākā daļa Libānas kristiešu.

Līdz 640. gadam to iekaroja arābi, Libāna nonāca Umajādu kalifāta, vēlāk Abāsīdu kalifāta sastāvā. 11. gadsimta laikā Libānas kalnos izveidojās un nostiprinājās druzu sekta.
Krusta karu laikā 12. un 13. gadsimtā Libānas dienvidu daļa piederēja Jeruzalemes Karalistei, bet ziemeļu daļa Tripoles grāfistei (1102—1289). Šajā laikā maronīti atjaunoja kontaktu ar Romas Katoļu baznīcu un līdz pat mūsdienām ir Romas Katoļu baznīcas daļa. Šī saite ar Eiropas valstīm lielā mērā ietekmēja Libānas tālāko vēsturi un politiku.

1289. gadā Tripoli iekaroja mameluki, no 1516. līdz 1918. gadam Libāna atradās Osmaņu impērijas pakļautībā. Līdz 1842. gadam pastāvēja autonoms druzu Libānas Kalnu emirāts, vēlāk Libānas kalnu mutašerifāts.

Pēc Osmaņu impērijas sakāves Pirmajā pasaules karā izveidojās Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorija. 1920. gada 1. septembrī Francija izveidoja Lielās Libānas valsti, apvienojot Libānas kalnu, Ziemeļlibānas, Dienvidlibānas un Bekas ielejas provinces. Libāna tika veidota tā, lai tajā vairākums būtu kristiešiem — maronītiem un mazākajai ortodoksu kopienai.
Šīs teritoriālās izmaiņas ir sakne Libānas un Sīrijas nesaskaņām, jo Sīrijā Libānu uzskata par nelikumīgu koloniālo veidojumu, kam būtu jāatgriežas Sīrijas sastāvā.

1926. gada 23. maijā Libānas Pārstāvju padome apstiprināja jaunās Libānas Republikas konstitūciju, Libānai turpinot atrasties Francijas pakļautībā vēl divdesmit gadus.

### Libānas valsts nodibināšana
1943. gada 8. novembrī Libāna pasludināja savu neatkarību, 22. novembrī Francija atzina Libānas neatkarību un 1946. gada 31. decembrī valsti atstāja franču karaspēks.
Parlamentā vietu sadalījums bija 6:5 par labu kristiešiem. Prezidentam bija jābūt maronītu kristietim, premjerministram sunītam, parlamenta priekšsēdētājam šiītam, bet parlamenta priekšsēdētāja un premjerministra vietniekiem jābūt ortodoksiem.
1958. gadā reliģiskās nesaskaņas draudēja izvērties par pilsoņu karu, pēc Libānas prezidenta lūguma kārtības ieviešanai valstī tika ievesti 5000 ASV jūras kājnieki.
Pēc 1948. un 1967. gada Izraēlas un arābu valstu kariem Libānā apmetās aizvien lielāks skaits palestīniešu bēgļu, apdraudot trauslo iekšējo stabilitāti valstī.

#### Pilsoņu karš

1975. gada aprīlī sākās Libānas pilsoņu karš, kurā viena pret otra karoja divas koalīcijas. Vienā apvienojās dažādas kristiešu grupas, bet otrā palestīnieši apvienojās ar druziem, šiītiem un citām musulmaņu sektām. 1976. gada jūnijā daļu Libānas okupēja Sīrijas armija.
1978. gadā Dienvidlibānā iebruka Izraēlas armija, kas pierobežas rajonos izveidoja drošības joslu, kuru kontrolēja Izraēlas armija un tai pakļautā Dienvidlibānas armija, kas bija pārsvarā kristiešu militārais formējums. 1982. gada 6. jūnijā Izraēla atkal iebruka Libānā ar mērķi iznīcināt Palestīnas Atbrīvošanas organizāciju un ieviest Libānā sev draudzīgu kristiešu valdību.

Libānas karš (1982) prasīja desmitiem tūkstošiem dzīvību, jau tā pilsoņu karā smagi cietusī Beirūta tika izpostīta gandrīz pilnībā.
1982. gada septembrī nogalināja par prezidentu ievēlēto falangistu vadītāju Baširu Žemajelu. Atriebībā falangisti nogalināja pāris tūkstošus palestīniešu bēgļu. Par prezidentu ievēlēja nogalinātā Bašira vecāko brāli Aminu Žemajelu.
1983. gadā ievestajiem ANO miera uzturētājiem uzbruka spridzinātāji-pašnāvnieki. Aprīlī uzbrukumā ASV vēstniecībai bojā gāja 63 cilvēki. Oktobrī uzbrukumā ASV kājnieku un franču kareivju bāzēm nogalināja 241 amerikāni un 58 francūžus. Miera uzturētāji Libānu pameta 1984. gadā.
1985. gadā Izraēla aizgāja no Libānas, izveidojot Dienvidlibānas armijas kontrolēto drošības zonu.

1989. gadā Libānas parlaments tikās Saūda Arābijā un vienojās par Nacionālā izlīguma hartu, kura paredzēja samazināt prezidenta pilnvaras, nostiprināt premjerministra varu un palielināt musulmaņu skaitu parlamentā. 1990. oktobrī Sīrijas armija un aviācijas uzlidojumi piespieda parlamenta neatzīto kristiešu prezidentu bēgt.

Pilsoņu karš oficiāli beidzās 1990. gada oktobrī. Tajā gāja bojā 150 000 cilvēku, 200 000 tika ievainoti, apmēram miljons cilvēku (lielākā daļā maronīti) devās bēgļu gaitās. Bruņotie grupējumi pakāpeniski tika atbruņoti vai iekļauti Libānas armijas sastāvā. Vienīgais izņēmums bija šiītu grupējums Hezbollah.
1992. gada vēlēšanās (pirmajās kopš 1972. gada) par premjerministru kļuva Rafiks Hariri. 1996. gada aprīlī Izraēla bombardēja *Hezbollah* bāzes Dienvidlibānā, Beirūtas dienvidos un Beka ielejā. Triecienā ANO bāzei nogalināja ap 100 bēgļu.
2000. maijā Izraēla pameta Dienvidlibānu un Dienvidlibānas armija bēga uz Izraēlu. Libānas dienvidus savā kontrolē pārņēma *Hezbollah*, kas regulāri apšaudīja Izraēlas teritoriju.
2004. gadā ANO Drošības padome pieprasīja Sīrijai izvest savu karaspēku no Libānas, Sīrija atsacījās pakļauties. Rafiks Hariri atkāpās no premjerministra amata.
2005. gada 14. februārī Rafiks Hariri tika nogalināts bumbas sprādzienā, kas organizēts Sīrijas interesēs. Libānieši uzsāka masu protestus, kas beidzot piespieda Sīriju beidzot izvest savu karaspēku 26. aprīlī.

thumbnail|Izraēlas bombardēto teritoriju karte Otrā Libānas kara laikā (2006)
2006. gada jūlijā-augustā, atriebjoties Hezbollah par divu Izraēlas karavīru nolaupīšanu, Izraēla veica armijas iebrukumu Libānas dienvidos un pakļāva visu valsti masīvai gaisa bombardēšanai. Otrais Libānas karš turpinājās 34 dienas.
2007. gadā notika karadarbība starp Libānas armiju un palestīniešu kaujinieku grupējumu Fatah al-Islam. Kaujās gāja bojā 169 karavīri, 287 dumpinieki un 47 civiliedzīvotāji.

2008. gada maijā pēc sešu mēnešu krīzes parlaments par Prezidentu ievēlēja bijušo armijas komandieri Mišelu Suleimanu. Oktobrī Libāna un Sīrija beidzot nodibināja formālas diplomātiskās attiecības.
2012. gadā Libānā sāka ierasties daudzi desmiti tūkstošu sīriešu, kas bēga no Sīrijas pilsoņu kara. Pieaugošais sīriešu bēgļu skaits atkal saasināja iekšpolitisko situāciju, valstī notika sadursmes starp politiskajiem oponentiem, aizvien biežākas kļuva politiķu un amatpersonu slepkavības.
2013. gada aprīlī paredzētās parlamenta vēlēšanas iekšējās nestabilitātes dēļ tika atliktas līdz 2014. gada novembrim.

2014. gada aprīlī ANO paziņoja, ka Libānā atrodas viens miljons bēgļu no Sīrijas. Katrs ceturtais iedzīvotājs Libānā tagad ir bēglis no Sīrijas.
2014. gada maijā beidzās prezidenta Suleimana termiņš. Parlaments nespēja ievēlēt jaunu valsts Prezidentu. Novembrī parlaments pagarināja savu pilnvaru termiņu līdz 2017. gadam.

## Administratīvais iedalījums

thumb|Libānas administratīvas dalījums.
Libāna ir iedalīta sešās muhafazās (mohaafazaat, arābu valodā: محافظات; vienskaitlī- mohafazah, arābu valodā: محافظة), kuras sadalītas divdesmit piecos rajonos jeb kadās (aqdya; vienskaitlī: qadaa). Arī pašas kadas ir iedalītas vairākās municipalitātēs, kuras katra aptver pilsētu un ciemu grupu. Muhāfazas un to kadas:


**[[Beirūtas muhafaza]]
''Šī muhafaza nav dalīta, jo sastāv tikai no pilsētas [[Beirūta]].''
</td>
<td valign="top">**Nabatijas muhafaza** (''Jabal Amel'') — 4 kadas
* [[Nabatijas kada|Nabatija]]
* [[Hāsbaijas kada|Hāsbaija]]
* [[Merdžajunas kada|Merdžajuna]]
* [[Bintdžbeilas kada|Bintdžbeila]]</td>
</tr>
<tr>
<td valign="top">**Bekaa muhafaza** — 5 kadas
* [[Hermilas kada|Hermila]]
* [[Baalbekas kada|Baalbeka]]
* [[Zahlas kada|Zahla]]
* [[Rietumu Bekaa kada|Rietumu Bekaa]] (''al-Beqaa al-Gharbi'')
* [[Rāšeijas kada|Rāšeija]]</td>
<td valign="top">**Ziemeļlibānas muhafaza** (''al-Shamal'') — 7 kadas
* [[Akkaras kada|Akkara]]
* [[Tripoles kada|Tripole]]
* [[Zgartas kada|Zgarta]]
* [[Bšerri kada|Bšerri]]
* [[Batrūnas kada|Batrūna]]
* [[Kūras kada|Kūra]]
* [[Minnijas-Dannijas kada|Minnija-Dannija]]</td>
</tr>
<tr>
<td valign="top">**Kalnu Libānas muhafaza** (''Jabal Lubnan'') — 6 kadas
* [[Bibla]]/[[Džubeilas kada|Džubeila]]
* [[Keservanas kada|Keservana]]
* [[Matnas kada|Matna]]
* [[Baabdas kada|Baabda]]
* [[Alejas kada|Aleja]]
* [[Šufas kada|Šufa]]</td>
<td valign="top">**Dienvidlibānas muhafaza*' (*al-Janoub*) — 3 kadas
* [[Sidonas kada|Sidona]] (*Sida*)
* [[Tiras kada|Tira]] (*Sur*)
* [[Džezīnas kada|Džezīna]]</td>
</tr>
</table>

== Saimniecība ==
Libānas saimniecība lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju investīcijām un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 16,2% no [[IKP]].

== Demogrāfija ==
[[Attēls:Lebanon religious groups distribution.jpg|thumb|Aptuvenais reliģisko konfesiju izvietojums Libānā]]

Valstī kopš 1932. gada nav veikta neviena oficiāla tautas skaitīšana, tā atspoguļojot politisko jūtīguma līdzsvaru Libānā saistībā ar konfesijām (reliģijām). Ir izsecināts, ka aptuveni 40% ir [[kristietis|kristieši]] (lielākoties maronīti, [[Pareizticība|grieķu pareizticīgie]], [[Armēņu apustuliskā baznīca|armēņu apustuliskie]], [[grieķu katoļi]], [[Haldiešu katoļi]]), 35% ir [[šiīti|šiītu musulmaņi]], 21% ir [[sunnīti|sunnītu musulmaņi]] un 5% ir [[druzi]]. Ap 100 [[ebreji|ebreju]] dzīvo [[Beirūta]]s centrā. Libānā mīt arī [[kurdi]] (saukti arī par [[Mhallami]] vai *Mardinli''), pēc aprēķiniem apmēram 75 000 un 100 000, kurus arī uzskata par daļu no sunnītiem.

2006. gada jūlijā tika aprēķināts, ka Libānas iedzīvotāju skaits ir ap 3,874 miljoniem. Bet apmēram 16 miljoni libāniešu ir izkaisīti pa visu pasauli —Brazīlijā pēc statistikas mīt visvairāk libāniešu-ārzemnieku. Libānieši dzīvo arī Argentīnā, Austrālijā, Kanādā, Kolumbijā, Francijā, Lielbritānijā, Meksikā, Venecuēlā un ASV.

Kopskaitā 394 532 palestīnieši, patvēruma un labi atalgota darba meklētāji, ir reģistrējušies Libānā caur ANO kopš 1948. gada Valdības pieņemtie likumi ir noteikuši, ka šiem palestīniešiem nav atļauts iegādāties īpašumus Libānā un svarīgākais, kopš 2005. gada 7. jūlija palestīniešiem Libānā ir aizliegts nodarboties ar 72 profesijām.

Libānas pilsētu iedzīvotāji ir populāri ar savu mārketinga iniciatīvu. Protams tas saistīts ar to, ka laika gaitā daudzie migranti paplašinājuši komercdarbību. Libānā lielākā daļa iedzīvotāju ir augsti izglītota, kas proporcionāli ir pat vairāk kā daudzās Eiropas valstīs un visvairāk salīdzinot ar arābu valstīm.

## Atsauces un piezīmes

## Ārējās saites