Poēma par Gilgamešu

thumb|Plāksnīte ar poēmas fragmentu
**"Poēma par Gilgamešu"** (latviski izdots arī kā **"Eposs par Gilgamešu"**) ir senās Divupes eposs. Gilgameša literārā vēsture aizsākās ar piecām šumeru poēmām par Urūkas valdnieku Gilgamešu, no kurām dažas, iespējams, radušās jau Ūras trešās dinastijas laikā (apmēram 2100. gadā p.m.ē.). Šie neatkarīgie stāsti vēlāk tika izmantoti kā avota materiāls apvienotam eposam akadiešu valodā. Pirmā saglabājusies šī apvienotā eposa versija, kas pazīstama kā "Vecbabilonijas" versija, datēta ar 18. gadsimtu p.m.ē. No tās saglabājušās tikai dažas māla plāksnītes. Vēlākā standarta babiloniešu versija datēta ar laiku starp 13. un 10. gadsimtu p.m.ē. Aptuveni divas trešdaļas no šīs garākās divpadsmit plāksnīšu versijas ir atgūtas. Daži no labākajiem eksemplāriem tika atrasti 7. gadsimta p.m.ē. asīriešu valdnieka Ašurbanipala bibliotēkas drupās.

Stāsta pirmā daļa vēsta par Urūkas valdnieku Gilgamešu un Enkidu, savvaļas vīru, ko dievi radīja, lai apturētu Gilgamešu no Urūkas iedzīvotāju apspiešanas. Pēc tam, kad Enkidu kļūst civilizēts ar seksuālas iniciācijas palīdzību ar Šamhatu, viņš dodas uz Urūku, kur izaicina Gilgamešu uz spēku pārbaudi. Gilgamešs uzvar sacensībās, tomēr abi kļūst draugi. Kopā viņi dodas sešu dienu ceļojumā uz leģendāro Ciedru mežu, kur galu galā nogalina tā sargu Humbabu un nocērt svēto ciedru. Dieviete Ištara sūta Debesu vērsi, lai sodītu Gilgamešu par viņas aicinājumu noraidīšanu. Gilgamešs un Enkidu nogalina Debesu vērsi, apvainojot Ištaru, pēc kā dievi nolemj sodīt Enkidu ar nāvi un nogalina viņu, izraisot nāvējošu slimību.

Eposa otrajā daļā Enkidu nāves izraisītās bēdas liek Gilgamešam doties garā un bīstamā ceļojumā, lai atklātu mūžīgās dzīvības noslēpumu. Viņš satiek Utnapištu, kas kopā ar savu sievu bija vienīgie cilvēki, kas izdzīvoja dievu izraisītajos plūdos. Gilgamešs no viņa uzzina, ka "Dzīvi, ko tu meklē, tu nekad neatradīsi. Jo, kad dievi radīja cilvēku, viņi par viņa daļu noteica nāvi, un dzīvību paturēja savās rokās."

19. gadsimta 50. gadu sākumā Ostins Henrijs Lejards, viņa asistents Ormuzds Rasams un V. K. Loftuss atklāja aptuveni 15 000 asīriešu ķīļraksta plāksnīšu fragmentu Ašurbanipala bibliotēkā, Ninīvē. Nākamās desmitgades beigās Britu muzejs nolīga Džordžu Smitu, lai viņš tās pētītu. 1872. gadā Smits nolasīja tulkotus fragmentus Bībeles arheoloģijas biedrībā, un 1875. un 1876. gadā viņš publicēja pilnākus tulkojumus. Gilgameša centrālais tēls sākotnēji pasaulei tika no jauna iepazīstināts kā *Izdubar*, pirms ķīļraksta logogrammas viņa vārdā varēja precīzi izrunāt. 1891. gadā Pauls Haupts apkopoja ķīļraksta tekstu, un deviņus gadus vēlāk orientālists Pīters Jensens sagatavoja visaptverošu izdevumu; R. Kembels Tompsons atjaunināja abu darbu 1930. gadā. Nākamajās divās desmitgadēs Semjuels Noa Krāmers no jauna salika šumeru poēmas.

Eposs tiek uzskatīts par pamata darbu reliģijā un varoņsāgu tradīcijā, Gilgamešam veidojot prototipu vēlākiem varoņiem, piemēram, Hēraklam, un pats eposs kalpoja par ietekmi Homēra eposiem. Tas ir tulkots daudzās valodās un ir atspoguļots vairākos populārās daiļliteratūras darbos. Latviski no senajiem avotiem eposu atdzejojis Ilmārs Zvirgzds, izdevums iznāca 2019. gadā.

## Atsauces

## Ārējās saites