Garspalvainais kollijs

**Garspalvainais kollijs** (), ir skotu izcelsmes suņu šķirne, kas pēc Starptautiskās kinoloģiskās federācijas klasifikācijas (SKF) pieder pie 1. grupas, 1. sekcijas ar numuru 156, bez darba spēju pārbaudes. Šķirnei ir tie paši senie priekšteči un vēsture kā īsspalvainajam kollijam. Turpretim šeltijs, neskatoties uz zināmu ārējo līdzību, nav kollija miniatūrais paveids.

Šis suns daudziem asociējas ar Erika Naita 1938. gadā sarakstītās grāmatas "Lesija atgriežas mājās" (*Lassie Come Home*) galveno personāžu.

## Vēsture
Garspalvainais kollijs ir sena šķirne. Tās pirmsākumi nav zināmi, bet tiek uzskatīts, ka šo suņu priekštečus Lielbritānijas salā ieveda romiešu iebrucēji m.ē. 50. gadā. Tur tie, krustojoties ar vietējiem suņiem, izveidojās līdzīgi tādiem, kādus tos pazīst mūsdienās. Nosaukuma kollijs etimoloģija nav īsti skaidra. Vispieņemtākā versija pauž, ka vārds ir atvasināts no senangļu valodas vārda "coal", kas nozīmē melns. 18. gadsimtā runāja par skotu kolliju (*Scotch Collie*), kuram izšķīra tīro skotu tipu un Velsas tipu. Abi tika izmantoti kā ganu suņi, bet Velsas kollijs bija mazāks un draudzīgāks pret cilvēku. Pēc Rūpnieciskās revolūcijas suņi aizvien vairāk tika izmantoti kā cilvēka kompanjoni. Karaliene Viktorija iepazinās ar šo šķirni, apmeklējot Skotiju, un izvēlējās sev dažus īpatņus. Kollijs kļuva par atzītu šovu suni un tā standarts atkal piedzīvoja dažas izmaiņas. Piemēram, modernā kollija veidošanā izmantots krievu kurts, lai piešķirtu dzīvnieka galvai izsmalcinātu eleganci. Tika veikti arī krustojumi ar gordonseteriem. Angļu kolliju klubs tika dibināts 1881. gadā. Amerikas Kinoloģiskā federācija atzina tos 1885. gadā, bet klubs tika izveidots 1886. gadā. Vēlāk 20. gadsimtā garspalvaino kolliju izdalīja kā atsevišķu šķirni, neskatoties uz to, ka skeleta morfoloģijas ziņā garspalvainais un īsspalvainais kollijs ir gandrīz identiski. Abām šķirnēm ciltsrakstos joprojām atrodami kopīgi senči.

## Izskats

Standarts nenosaka suņa svaru, bet sunim nav jāizskatās smagam. Ķermeņa garums ir nedaudz lielāks par ķermeņa augstumu skaustā. Suņiem augstums skaustā ir 56—61 cm, kucēm 51—56 cm. Galvas izskatam ir liela nozīme. Tā ir gara, ķīļveida formas ar maigu purngalu un gludām ārējām līnijām. Pāreja no pieres uz deguna muguras daļu ir maiga. Acis mandeļu formas, vidēja izmēra ar mierīgu un saprātīgu izteiksmi. Acis ir tumšas, izņemot zilgani melnraibiem dzīvniekiem, kuriem viena vai abas acis, vai acs fragments ir zilā krāsā. Degungals vienmēr melns. Lūpas melnas, labi pieguļ pie žokļiem. Žokļi spēcīgi. Pilna zobu formula ar šķērveida sakodienu: augšžokļa priekšzobiem jāpārsedz apakšžokļa priekšzobi. Ausis ir nelielas un novietotas ne pārāk tālu ne pārāk tuvu viena no otras. To gali, apmēram 1/3, ir nokareni. Ausis ir piekļautas pie pakauša, bet uzbudinājuma brīdī nedaudz saslienas uz skrimšļiem, vērstas uz priekšu vai nedaudz uz sāniem. Kakls ir vidēji garš, izliekts, muskuļots un spēcīgs. Pleci nedaudz ieslīpi un noapaļoti. Mugura labi muskuļota. Muguras līnija nedaudz paaugstināta krustu rajonā. Krusti bez izciliem gūžu kauliem, noapaļoti. Priekškājas ir taisnas un muskuļotas ar vidēji noapaļotiem kauliem. Pakaļkāju augšstilbs ir muskuļots ar izliektām ceļu locītavām. Pēdas ir ovālas un ar masīviem spilventiņiem. Nagi īsi, melni. Aste ir gara, taisna un sniedzas vismaz līdz paceles cīpslai. Tā tiek turēta zemu, kad suns ir mierīgs, bet uzbudinājuma brīdī piepacelta un tās gals ir nedaudz savērpts. Aste nekad nav sagriezta gredzenā, ne pacelta virs muguras.

## Kažoks un krāsa
Kažoks harmoniski iekļauj dzīvnieka kontūru. Apmatojums ir ļoti blīvs. Akotmati ir gari, taisni un diezgan rupji uz visa ķermeņa un astes. Tie veido krēpes un bagātīgu pakakli un ir ūdensnecaurlaidīgi. Pavilna ir īsa, mīksta un pūkaina, tai cauri gandrīz nav iespējams redzēt ādu. Uz purna, ausīm un kājām apmatojums ir īss. Pie ausu pamatnes, uz elkoņiem un augšstilbiem veidojas garas bārkstis.

Kollijam izšķir četras kažoka nokrāsas, bet katram sunim ir savs unikāls zīmējums. Sabuļādas kažoks variē no gaiši zeltaina līdz koši rudam. Krēmkrāsas apmatojums ir nevēlams. Suns var būt arī sabuļādas kombinācijā ar baltu. Zilgani melnraibā krāsa apzīmē zilganu vai sudrabotu kažoku, kuram vietām piejaukti marmorkrāsas un melni lāsumi. Šie lāsumi izskatās tā, it kā būtu apšļakstījuši pamatnokrāsas toni. Zilgani melnraibam kažokam tiek augsti vērtēti arī zeltainie lāsumi, bet ja tādu nav, suņa vērtējums netiek samazināts. Trīskrāsu sunim pamatkrāsa parasti ir melna ar rudu un baltu. Visiem apmatojuma tipiem obligāti jābūt ar baltiem plankumiem uz krūtīm, kājām, ķepām un uz astes gala. Pilnīgi balts kažoks vai ar dominējošu balto krāsu ir sevišķi nevēlams.

## Raksturs
Tas ir līdzsvarots dzīvnieks, kam piemīt iedzimta vēlēšanās labi darīt un izpatikt savam saimniekam. Viņam nekad neapnīk apgūt un izpildīt aizvien jaunas komandas un uzdevumus, kurus iemācās ļoti ātri. Viņš ir labi piemērots adžiliti disciplīnai un sasniedz labus rezultātus. Garspalvainais kollijs ir diezgan jūtīgs, tāpēc audzināšanā ir jāizvairās no kliegšanas un piespiedu dresēšanas metodēm. Kollijs ir uzticīgs kompanjons bērniem un labprāt spēlējas ar tiem. Labi sadzīvo ar kaķiem un citiem mājdzīvniekiem, pat ja tie ienāk viņa dzīvē, kad viņš to vismazāk gaida. Kollijam ir labi izteikts sarga instinkts. Tas, pirmkārt, izpaužas brīdināšanā par svešinieku tuvošanos, kaut gan nepieciešamības gadījumā viņš uzņemsies arī aizsargāt savu saimnieku un māju. Viņa pastiprinātu tendenci uz riešanu ir jākontrolē kopš agra kucēna vecuma, lai suns neaprietu garāmgājējus, velosipēdus, pa pretējo trotuāru ejošus citus suņus.
Šī suņa prasības pēc fiziskās slodzes ir vidējas, parasti viņš viegli piemērojas ģimenes dzīves ritmam. Toties pastaigas un sociālie kontakti ir svarīgi, lai suns saglabātu psihisko līdzsvaru. Viņš jutīsies atstumts un smagi pārdzīvos vientuļā dārza sarga lomu vai atstāts ieslēgts četrās sienās.

## Kopšana
Garspalvainā kollija kažoks ir regulāri jāķemmē, lai nepieļautu tā savelšanos, it īpaši apmatojuma mainīšanas sezonā. Mazgāšana nav nepieciešama. Dubļainajā laikā kājas un pavēderi noslauka, ļauj apmatojumam nožūt un tad to izsukā.
Šis suns viegli iedzīvojas liekajā svarā. Tāpēc ir jāizvairās no pārliekas našķu došanas, tajā skaitā arī dresēšanas nodarbību laikā. Labākai atlīdzībai par izpildīto uzdevumu jābūt saimnieka uzslavai. Bez tā sunim jānodrošina pietiekoša fiziskā slodze.

## Veselība
Šai sugai ir ģenētiski paaugstināta jutība pret zāļu preparātu Ivermektīnu (Antihelmintisko endektocīdu ķīmiskā grupa). Tur ir vainojama *mdr* gēna delēcija. Ivermektīnu nedrīkst izmantot suņa ārstēšanā bez iepriekš veikta ģenētiskā testa. Ņemot vērā šādas analīzes izmaksas, būtu jālieto citi preparāti, kad tas ir iespējams.

No visbiežāk sastopamām slimībām var minēt kollija acs anomāliju (), ko atrod arī citām šķirnēm: borderkollijam, Austrālijas aitu sunim, šeltijam. Slimība izpaužas bilaterālajā tīklenes, dzīslenes un sklēras anomālijā. Tā nav progresējoša. Simptomu smagums dažādiem dzīvniekiem ir atšķirīgs. Smagākos gadījumos suns būs pilnīgi akls. Sindroms pārmantojas autosomāli recesīvā ceļā, to izraisa gēna mutācija 37. hromosomā. Nesen kļuva pieejams ģenētiskais tests, ko izveidoja Kornela Universitātes laboratorija . Ārstēšana nav pieejama, bet slimie dzīvnieki ir jāizslēdz no vaislas programmas.

Dažiem kollijiem tiek konstatēta diskoīdās vilkēdes izraisītā dermatoze, kas skar suņa purnu un ko tautā sauc par "kollija degunu" (). Tā ir autoimūna slimība, kuras patoģenēze īsti nav skaidra. Atšķirībā no cilvēku sistēmiskās sarkanās vilkēdes šī slimība neskar iekšējos orgānus. Ārstēšanā izmanto  kortikosteroīdus un imūnsupresīvo preparātu terapiju. Dzīvnieks jāsargā no saules starojuma.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Kolliju portāls