Inkunābula

thumb|Nirnbergas hronikas lapa, kas attēlo Radītāju un velnus (1493)
**Inkunābula** (no   — "šūpulis", "sākums") ir jebkura iespiesta grāmata, kas izdota Eiropā no grāmatu iespiešanas pirmsākumiem līdz 1501. gada 1. janvārim. Šī perioda publikācijas ir visai retas, jo to tirāža parasti bija 100–300 eksemplāru. Kopumā šajā laikā iespieda ap 40 000 grāmatu ar kopējo tirāžu 12-15 miljonu eksemplāru.

Inkunābulas parasti izdeva bez titullapām un neiesietā veidā, jo iesiešana tika uzskatīta par atsevišķu operāciju un tika veikta atbilstoši pircēja rocībai, visbiežāk ar ādu apvilktos koka vākos ar ādu un tās iespiedumu sargājošiem metāla apkalumiem. Teksts, rindkopu sākums un ilustrācijas tika iekrāsoti ar roku. Šajā periodā iespiestās grāmatas, sekojot Gūtenberga uzskatiem, centās atdarināt rokraksta grāmatas. Sākotnēji lietoja tikai gotisko šriftu, vēlāk arī citi.

Par slavenāko inkunābulu tiek uzskatīta Gūtenberga Bībele (1450. gadu sākums). Eiropā iespiestās grāmatas, kas izdotas nākošajā pusgadsimtā no 1501. gada 1. janvāra līdz 1551. gada 1. janvārim, sauc par paleotipiem, bet pirmo iespiesto grāmatas izdevumu, kas iepriekš izplatījies tikai rokraksta formā, sauc latīniski par "*Editio princeps*".

## Vēsture
thumb|398x398px|Inkunābulu iespiešanas vietas
thumb|260px|Pirmā ilustrētā inkunābula, Bambergā iespiestā  Ulriha Bonera ''Der Edelstein''
Terminu pirmo reizi lietoja Bernhards fon Malinkrods 1639. gadā savā brošūrā *"De ortu et progressu artis typographicae"* ("Par tipogrāfijas mākslas attīstību un progresu"), un tas nostiprinājās 18. gadsimtā. Inkunābulas iedala divos veidos: kokgriezuma un tipogrāfiskās. Gūtenberga Bībele tika iespiesta, izmantojot tipogrāfisko druku. Daļa autoru par inkunābulām atzīst tikai publikācijas, kas radītas, izmantojot tipogrāfisko druku.

Lielākā daļa izdevumu bija latīņu valodā, taču tika publicētas arī grāmatas citās valodās, piemēram, Petrarkas krājums "Canzoniere" itāļu valodā, kas iespiests Venēcijā 1470. gadā. Galvenie inkunābulu pircēji bija zinātnieki, muižnieki, juristi un garīdznieki. Inkunābulas visbiežāk tika iespiestas gotiskā drukā bez rindkopām.

Inkunābulu standarta piemērs ir Hartmaņa Šedela ilustrētā Nirnbergas hronika, ko 1493. gadā publicēja Antons Kobergers .

Slavenākie inkunābulu izdevēji bija:

* Albrehts Pfisters no Bambergas;
* Ginters Zeiners no Augsburgas;
* Johans Mentelins no Strasbūras;
* Viljams Kekstons, kurš strādāja Londonā un Brigē.

## Inkunābulu kataloģizācija
Pirmie inkunābulu katalogi parādījās 19. gadsimtā. Bibliogrāfs un grāmatu vēsturnieks Ludvigs Heins sastādīja "Bibliogrāfisko repertuāru" (1826.–1838.), kurā aprakstītas 16 299 inkunābulas. Heina darbs kļuva par pamatu visiem turpmākajiem inkunābulu pētījumiem. Daži no lielākajiem šāda veida katalogiem ir Berlīnes Valsts bibliotēkas izveidotais "Inkunābulu kopkatalogs" un Britu bibliotēkas izveidotais "Inkunābulu īso nosaukumu katalogs".

## Inkunābulu kolekcijas
Lielākās inkunābulu kolekcijas atrodas:

Latvijas Akadēmiskajā bibliotēkā atrodas 210 inkunābulas, starp tām vienīgais pasaulē saglabājies "*Missale Viburgense*" eksemplārs. 61 inkunābula atrodas Latvijas Nacionālajā bibliotēkā un divas citās Latvijas kolekcijās.

## Atsauces

## Ārējās saites