Rodolfo Graciāni

**Rodolfo Graciāni, pirmais Negelli marķīzs** (; dzimis 1882. gada 11. augustā, miris 1955. gada 11. janvārī) bija itāļu karavīrs, virsnieks un politiķis, Itālijas maršals (1936). Ieņēma vairākus valdības amatus Itālijas aizjūru kolonijās, piedalījās Ziemeļāfrikas kampaņā un no 1943. līdz 1945. gadam bija Itālijas Sociālās Republikas aizsardzības ministrs.

## Dzīvesgājums
Rodolfo Graciāni dzimis 1882. gada 11. augustā Filetīno, mūsdienu Frozinones provincē, Lacio reģionā, Itālijā. Studēja Modēnas Militārajā akadēmijā. Pirmā pasaules kara laikā Graciāni dienēja Eritrejā un Lībijā, iegūstot pulkveža dienesta pakāpi Itālijas Karaliskajā armijā.

1919. gadā Graciāni dienēja Maķedonijā, pēc tam no 1920.—1930. gados komandēja itāļu vienības Tripolitānijā, kas mūsdienās atrodas Lībijā. 1924. gadā viņš ieviesa terminu "Tripolitānijas rekonkista" (*La Riconquista della Tripolitania*). Viņš bija atbildīgs par nežēlīgajām metodēm, kas tika izmantotas cīņā pret beduīnu nemierniekiem. Graciāni Lībijā izveidoja vairākas koncentrācijas un darba nometnes, kurās gāja bojā desmitiem tūkstošu ieslodzīto gāja bojā, ieslodzītos nošāva vai tie mira no bada un slimībām.

No 1930. līdz 1934. gadam Graciāni *[[de iure]]* bija Kirenaikas vicegubernators, bet faktiski ieņēma provinces gubernatora amatu. Kā Graciāni vēlāk rakstīja savos memuāros, 20 mēnešu laikā, kuros viņš atradās vicegubernatora amatā, Lībijas arābi veica aptuveni 250 militāras operācijas pret itāļiem, kas liecināja par notiekošo pretošanos. Laikā no 1930. līdz 1931. gadam aitu un kazu populācija Kirenaikā samazinājās no 270 000 līdz 67 000. Vietējie iedzīvotāji turpināja ciest badu, iedzīvotāju skaits samazinājās no 255 000 1928. gadā līdz 142 000 1931. gadā. Graciāni komandētie spēki nodarīja virkni graujošu sakāvju arābu nemiernieku komandiera Omāra Muhtara karaspēkam. Omāru Muhtaru 1931. gada 11. septembrī ievainoja un sagūstīja. 12. septembrī tika noorganizēta kara tiesa, un Lībijas pretošanās kustības līderim piespriests nāvessods pakarot.

Graciāni 1935. gadā tika iecelts par Itāļu Somālijas gubernatoru. Otrā Itālijas—Etiopijas kara laikā (1935―1936) viņš komandēja Dienvidu armiju, un pēc uzvaras karā kļuva par Itālijas maršalu un Negelli marķīzu. No 1936. līdz 1937. gadam viņš bija Itālijas okupētās Etiopijas vicekaralis, pārraugot Etiopijas armijas pretošanās galīgo apspiešanu, izmantojot ķīmiskos ieročus un brutālu teroru. Pret Graciāni 1937. gada 19. februārī tika veikts atentāta mēģinājums: divi eritrejiešu nacionālisti mēģināja mest viņam granātas. Pēc atentāta mēģinājuma sekojošajām represijām Graciāni ieguva iesauku "Etiopijas miesnieks".

No 1939. līdz 1941. gadam, pēc Itālijas iesaistīšanās Otrajā pasaules karā, Graciāni dienēja armijas štāba priekšnieka amatā. Pēc Italo Balbo nāves, kurš gāja bojā 1940. gada 28. jūnijā, kad lidmašīnu kurā atradās Balbo kļūdas pēc notrieca itāļu pretgaisa aizsardzības artilēristi, viņš kļuva par Itālijas spēku virspavēlnieku Ziemeļāfrikā.

Saņēmis no B. Musolīni pavēli uzbrukt Ēģiptei, Graciāni pauda šaubas par savas vāji mehanizētās armijas kaujas potenciālu. Pēc sakāves Mersa Matruhā un atkāpšanās uz Elagelu operācijas "Kompass" laikā 1941. gada februārī, Graciāni martā tika atbrīvots no komandiera amata un tiesāts kara tiesā. Kādu laiku Graciāni bija bezdarbnieks.

Graciāni bija vienīgais Itālijas maršals, kurš palika uzticīgs Musolīni pēc 1943. gada 25. jūlija apvērsuma, ko organizēja Dino Grandi. No 1943. līdz 1945. gadam viņš bija aizsardzības ministrs Itālijas Sociālās Republikas valdībā, un no 1944. līdz 1945. gadam Graciāni vienlaikus komandēja Ligūrijas armiju.

Kad Musolīni 1945. gada 25. aprīlī bēga uz ziemeļiem, Graciāni palika par Itālijas Sociālās Republikas *de facto* vadītāju. Musolīni tika sagūstīts un sodīts ar nāvi 1945. gada 28. aprīlī. Nākamajā dienā Itālijas ziemeļos esošie ass valstu karaspēki padevās Sabiedrotajiem. Graciāni nosūtīja delegāciju, kas parakstītu kapitulācijas aktu Kazertā. 30. aprīlī Graciāni padevās ASV IV korpusam, un 1. maijā Graciāni pavēlēja sevis komandētajai armiju grupai "Ligūrija" padoties.

Otrā pasaules kara beigās Graciāni dažas dienas pavadīja Sanvitores cietumā Milānā, pirms viņu nodeva Sabiedroto spēku rīcībā. Graciāni tika atvests atpakaļ uz Āfriku kopīgā britu-amerikāņu apcietinājumā un palika tur līdz 1946. gada februārim. Sabiedroto spēki tad uzskatīja, ka briesmas Graciāni dzīvībai ir novērstas (1945. gada vasarā un rudenī Itālijā tika nogalināti daudzi tūkstoši fašistu), un tāpēc pārvietoja Graciāni uz Pročidas cietumu Itālijā.

### Tiesa
1948. gada 4. martā Apvienoto Nāciju Organizācijas Kara noziegumu komisijai tika iesniegtas apsūdzības pret Graciāni. Komisijai tika iesniegti pierādījumi par Itālijas sistemātiskā terorisma politiku un Graciāni paša atzīto nodomu sodīt ar nāvi visus vietējos Etiopijas varas iestāžu darbiniekus, kā arī tika citēta Graciāni telegramma ģenerālim Nasi, kurā Graciāni bija rakstījis: "Paturiet prātā arī to, ka es jau esmu apņēmies pilnībā iznīcināt Abesīnijas virsaišus un ievērojamas personas, un ka tas pilnībā jāveic jūsu teritorijās." ANO komisija piekrita, ka pastāv *[[Prima facie|prima facie]]* lieta pret astoņiem itāļiem, tostarp Graciāni.

Tomēr Sabiedrotie apšaubīja Etiopijas prasības pret itāļiem patiesumu, pamatojoties uz to, ka nav iespējams noteikt, kuras personas Itālijas militārajā hierarhijā faktiski izdevušas kriminālos rīkojumus. Lielbritānijas valdība bija šīs nostājas stingrākais atbalstītājs, un ASV īstenoja politiku, "ko lielā mērā raksturo divējāda attieksme pret Itālijas agresiju". Etiopijas valdība iesniedza tiešu lūgumu "četriem lielajiem Sabiedrotajiem", taču tas tika nekavējoties noraidīts tehnisku iemeslu dēļ. Turklāt daudzi Itālijas presē stingri iebilda pret jebkura Itālijas virsnieka saukšanu pie atbildības par kara noziegumiem. Saskaroties ar šādu pretestību un vienaldzību, Etiopijai nebija citas izvēles kā atteikties no savām apsūdzībām, kas satrauca daudzus etiopiešus.

Itālijas kara tribunāls 1950. gada 2. maijā piesprieda Graciāni 19 gadu cietumsodu par sadarbību ar nacistisko Vāciju, taču viņu atbrīvoja jau pēc četriem mēnešiem, jo ​​Graciāni advokāti pierādīja, ka Graciāni rīkojies tikai pēc tam, kad viņš "saņēmis pavēli". Graciāni nekad vairs netika izvirzītas nekādas turpmākas apsūdzības par citiem konkrētiem kara noziegumiem. Atšķirībā no vāciešiem un japāņiem, itāļi nepakļāva savus komandierus Sabiedroto tribunālu kriminālvajāšanai.

### Darbība pēckara politikā
Graciāni 1950. gadu sākumā bija iesaistīts neofašistiskajā Itālijas Sociālajā kustībā (MSI), un 1953. gadā viņš kļuva par partijas "goda prezidentu". Lai gan MSI uzskatīja Graciāni par nominālu partijas galvu, partija arī uzskatīja, ka politiski Graciāni nevar uzticēties, jo viņš pārāk bieži atteicās pakļauties partijas norādījumiem.

Graciāni 1954. gada vasarā izstājās no MSI.

### Nāve
Graciāni 1954. gada rudenī sāka zaudēt spēkus, un viņam sāka rasties arvien lielākas veselības problēmas. Graciāni mentālā veselība bija pasliktinājusies tiktāl, ka viņš dažkārt pamodās, domādams, ka joprojām ir itāļu okupētās Etiopijas vicekaralis. Gada beigās Graciāni cieta no akūtām sāpēm, un 1954. gada 26. decembrī viņam tika veikta operācija. Tā noritēja labi, un Graciāni sāka atveseļoties 1955. gada janvāra pirmajā nedēļā. Tā gada 10. janvārī viņa veselība pēkšņi strauji pasliktinājās. Pusnaktī Graciāni nonāca komā, īslaicīgi atgūstot samaņu pulksten 4 no rīta un izteica savus pēdējos vārdus: "Ja mans laiks būs pienācis, es mierīgi iešu, lai Dievs mani tiesātu." Graciāni nomira Romā 1955. gada 11. janvārī pulksten 6 no rīta 72 gadu vecumā.

Vairāk nekā 100 000 cilvēku ieradās Graciāni bērēs Svētā Roberta Bellarmīna baznīcas priekšā Romā. Ielas piepildīja pūļi, kas turēja plakātus, dziedāja dziesmas un salutēja romiešu sveicienus.

## Atsauces

## Ārējās saites