Marks de Sivrjē

**Žans Marks de Seljē Sivrjē** (; dzimis , miris ) bija franču izcelsmes Venecuēlas ģeologs, paleontologs, antropologs un rakstnieks. Pētīja Karību reģiona foraminīferas, kā arī pētīja Venecuēlas pamattautu mitoloģiju. Savos darbos pieskārās tēmām, saistītām ar dažu Venecuēlas tautu vēsturi, tradīcijām un kultūru. Īpašu popularitāti ieguva viņa darbs "Vatunna", kas bija veltīts ekuanas tautas mitoloģijai.

## Dzīvesgājums
Marks de Sivrjē dzimis 1919. gada 23. decembrī, Nicas pilsētā, Francijas dienvidos. No 1928. līdz 1938. gadam mācījās Mišlē un Bufonas licejos. Šajā laikā viņš sāka interesēties par zīmēšanu un satuvinājās ar sirreālisma virziena māksliniekiem. Sākoties Otrajam pasaules karam, 1939. gadā pēc drauga ieteikuma Sivrjē kopā ar māti pārcēlās uz Venecuēlu. Viņa tēvs jau pirms tam bija pametis ģimeni.

Pēc pārcelšanos uz Karakasu, Sivrjē sāka studēt ģeoloģiju Venecuēlas Centrālajā Universitātē, kuru 1945. gadā pabeidza ar izcilību (*magna cum laude*). Bija paredzēts, ka Venecuēlas prezidents Isajas Medina Angarita piedalīsies diplomu izsniegšanas ceremonijā, taču valsts apvērsums neļāva tam notikt. Sivrjē sāka strādāt *Creole Petroleum* korporācijā, kur specializējās paleontoloģijā un biostratigrāfijā. Viņa darbs ļāva tam veikt vairākas ekspedīcijas, kas radīja viņā interesi par pamattautu kultūru un mītiem.

1947. gadā kopā ar entomologu Renē Lišī viņš vadīja ekspedīciju uz Kasikjares un Negro upēm. Šo ceļojumu rezultātā viņi publicēja virkni atskaišu avīzē *El Nacional* ar nosaukumu "Orinoko un Amazone apvienojas", kas vēlāk tika izdoti atsevišķas grāmatas veidā ar nosaukumu "Amazones reģiona izpēte". Pēc gada Sivrjē ieguva Venecuēlas pilsonību un novadīja ekspedīciju pa Kunukunumas upi uz Serro Maravakas kalnu, kur nodibināja kontaktus ar dažam pamattautu grupām, ekuanas tautu ieskaitot.

1949. gadā Lišī un Sivrjē iesniedza valdībai priekšlikumu organizēt ekspedīciju uz Orinoko upes izteku, taču tas netika pieņemts. Tomēr 1951. gadā viņi abi piedalījās Francijas-Venecuēlas ekspedīcijā, kas veiksmīgi sasniedza upes izteku. Ekspedīciju, kuras sastāvā bija arī zinātnieku grupa, vadīja militārais virsnieks Francs Riskess Iribarrens. Taču Lišī un Sivrjē bija spiesti atgriezties, nesasniedzot galapunktu, veselības problēmu dēļ. Šī brauciena laikā Sivrjē padziļināja savus kontaktus ar vietējiem pamatiedzīvotājiem un sadraudzējās ar ekuanas tautas pārstāvjiem. Pamatojoties uz šo tikšanos, viņš sāka vākt dažādus vietējos nostāstus, kas turpmāk tika iekļauti vienā no viņa pazīstamākajiem darbiem. Pēc atgriešanās no Orinoko viņš devās uz Jukatanas pussalu Meksikā, lai savāktu informāciju par Popol Vuksa tautu.

Atgriežoties Venecuēlā, Sivrjē sāka strādāt Kalnrūpniecības un ogļūdeņražu Ministrijā, kur dibināja Ģeoloģiskās dokumentācijas nodaļu. Priekš ministrijas vajadzībām viņš veica pētījumus dažādās valsts vietās, īpaši Amazonasā un Gvajānā. Paralēli ģeoloģijas darbam, Sivrjē turpināja interesēties par pamattautu kultūras pētījumiem tās mitoloģiskajā, ekoloģiskajā un ģeogrāfiskajā aspektā. Savu lauku pētījumu gaitā viņš apmeklēja ekunas, bare, kuripako u.c. etniskās grupas. Savu ekspedīciju rezultātā Sivrjē publicēja vairākas publikācijas antropoloģijā, kuras parakstīja kā Marks de Sivrjē, par godu savam onkulim pa mātes līniju, kurš bija dzejnieks. Starp viņa darbiem bija "Četru Gvainijas upes aravaku dialektu vārdnīcas" (1950), "Dažu Amazones-Gviānas palmu folkloras un senākie nosaukumi ar etnobotāniskām piezīmēm" (1957), "Orinoko augšējā baseina pamattautu karte" (1957) un "Kunuhana indiāņu antropoloģiskie dati" (1959). Ģeoloģijas jomā viņš bija iekļauts specialistu grupā, kas nodarbojās ar Venecuēlas stratigrāfiskās vārdnīcas sastādīšanu, un kas tika nopublicēta 1956. gadā.

Sivrjē interesējās arī par tēmām, kas bija saistītas ar garīgumu un ezotēriku. 1960. gados viņš veica vairākus braucienus uz Tuvo Austrumu valstīm, finansējot tos no darba franču naftas kompānijā, Turcijā. Atrodoties Indijā, viņš iestājās ašramā, kur guru Šivanandas vadībā mācījās jogu, meditāciju un sanskritu. 

Pēc vairākiem gadiem viņš atgriezās Venecuēlā, lai strādātu profesora amatā Austrumu Universitātē Sjudadbolivarā, bet 1967. gadā — Okeanogrāfijas institūtā Kumanā, kur pētīja Karību jūras foraminīferas. Paralēli savai profesionālajai darbībai, viņš turpināja savus antropoloģiskos pētījumus, publicējot vairākus darbus par tādām pamattautām, kā karinja, koaka, kumanagoto un čaima.

1970. gadā viņš publicēja savu pazīstamāko darbu, "Vatunna", kurā viņš apkopoja ekuanas mitoloģijas daļu. Šis viņa darbs izraisīja interesi ārpus akadēmiskajām aprindām, un tika atzīts par nozīmīgu Dienvidamerikas mitoloģijas grāmatu, bet antropologs Deivids Guss to pārtulkoja uz angļu valodu. Pēc paša Sivrjē teiktā, šis rakstīšanas process aizņēma vairāk par divdesmit gadiem, kuru laikā viņš savāca ekunas tautas tradicionālo nostāstu sēriju, ar kuriem viņš bija nodibinājis attiecības vēl no savu pirmo ekspedīciju laikiem. Sākumā viņš pieminēja, ka pētot atsevišķus stāstus, viņš neaptvēra visu vēsturi kopumā, bet, izpētot savāktos fragmentus, saprata, ka tie ir apvienojami vienotā "nozīmīgas kosmogoniskas epopejas" stāstījumā. Pabeidzot šo darbu, Sivrjē satikās ar ekunas tautas pārstāvjiem, kuriem parādīja savu beidzamo versiju. Pamatiedzīvotaji sāka vērtēt darbu, piedāvājot labojumus un papildinājumus. Lai gan Sivrjē aprakstīja fragmentu sastādīšanas procesa daļu un to organizēšanu, taču viņš nesniedza informāciju par ļaudīm, kas šo informāciju sniedza, nedz arī par tiem, kas veica turpmākos labojumus. Viņš arī nepieminēja par potenciālajām lingvistiskajām un transkripcijas problēmām, ar kurām viņš varēja saskarties, tulkojot mutvārdu tradīciju rakstiskā formā. Priekš Sivrjē "Vatunna" bija pilnībā kolektīvs darbs, un pēc viņa vārdiem šajā darbā bija tikai viens dzejnieks - sabiedrība. Pēc pētnieka Endrjū fon Herdi teiktā, Sivrjē veltīja vairākus gadus, lai izvilktu simtiem fragmentus no gadījuma informatoru stāstiem, lai sastādītu ekuanas mitoloģiju strukturētā, rietumiem tradicionālā stāstījuma stilā.

1970. gados, turpinot savu darbu universitātē un antropoloģiskos pētījumus, Sivrjē iepazinās ar savu nākamo sievu, juristi Giselu Barriosu. Apmēram šajā laikā viņš saglabāja arī interesi par tēmām, kas saistītas ar misticismu. Kumanā viņš dibināja Lielās Visuma Brālības nodaļu un sāka rakstīt traktātu par Georga Gurdžijeva dzīvi, kurš tā arī netika nopublicēts.

1985. gadā Sivrjē aizgāja pensijā un pārcēlās kopā ar sievu uz Lamukaibahu, netālu no Meridas. Savā apbūves gabalā, sauktu par Vannadi, viņi dibināja Marka de Sivrjē bibliotēku, kurā glabājas tūkstošiem darbu, kas rada mitoloģisku, vēsturisku un ģeogrāfisku interesi. Marks de Sivrjē nomira 2003. gada 17. aprīlī.

## Atsauces