Līdaka

**Parastā līdaka** jeb vienkārši **līdaka** (*Esox lucius*) ir plēsīga saldūdens zivs ar torpēdveidīgu ķermeni. Tā mājo ziemeļu puslodes kontinentos — Eirāzijā un Ziemeļamerikā.

Lai arī līdaka pamatā mājo saldūdens tilpēs, tā ir sastopama arī Baltijas jūrā, kuras ūdens ir viegli sāļš. Līdaka ir Latvijas teritoriālo saldūdeņu viena no visizplatītākajām zivju sugām. Tā ir sastopama daudzās upēs un ezeros, kā arī jūras piekrastē. Nelielos, stipri aizaugušos un slēgtos ezeros parasti nav sastopama. Līdaku plašā izplatība izskaidrojama ar to, ka tās gandrīz katrā upē, ezerā vai dīķī atrod sev labvēlīgus dzīves apstākļus - ūdeni ar pietiekamu skābekļa daudzumu, barību, labvēlīgas nārsta vietas un zooplanktonu mazuļu barībai. Līdaka tiek mākslīgi pavairota un palaista ūdenstilpēs jau vismaz kopš 1930. gada. Līdaka ir nozīmīga zivs zivsaimniecībā un sporta makšķerēšanā visā pasaulē.

## Nosaukums
thumb|left|240px|Rakstu avotos nosaukums ''lideka'' sastopams jau kopš 17. gadsimta
Ihtioloģiskajā literatūrā nosaukumu *līdaka* lieto, sākot no 19. gadsimta beigām.

Rakstu avotos nosaukums *lideka* sastopams jau kopš 17. gadsimta. Līdztekus reģistrētas vīriešu dzimtes formas *lideks* un *lidaks*. Nosaukumi ar izskaņām *-ak* un *-ek* izmantoti jau daudz agrāk, piemēram, Rīgā dzīvojošo latviešu uzvārdos *Lidack* Mathias un *Liedeck* Matz 16. gadsimta rakstu avotos. 

Latviešu vārdam *līdaka* atbilstoši nosaukumi atrodami arī citās baltu valodās: lietuviešu *lydeka*, *lydȳs* un senprūšu *liede*, kurus saista ar lietuviešu *lȳdis* ("lēciens"), *lydavoti* ("lēkāt", "kustēties"). Pēc Jāņa Endzelīna domām, relatīvi senāki ir šīs pašas saknes nosaukumi ar *-ek-*: "Latviešu izloksnēs *a*, visticamākais, ir radies no vecāka *e*...piemēram, *līdaka* blakus *līdeka*, lietuviešu *lydeká*".

### Izlokšņu formas
thumb|240px|Par varianta ''līdeka'' izplatību var spriest arī pēc pamazināmās formas ''līdeciņa'', kas atrodama latviešu dainās
thumb|240px|Izloksnēs atzīmēts arī variants ''līdacis'' (Viskaļos, Varakļānos)
Nosaukums *līdaka*, kas mūsdienās kļuvis par literārās valodas vārdu, izloksnēs ir izplatīts tik plaši (Vecpiebalgā, Bēnē, Bikstos, Burtniekos utt.), ka grūti lokalizēt tā piederību kādam vienam noteiktam apvidum.

Izloksnēs sastopamas arī formas ar izskaņu *-aks*: *lîdaks* Dundagā, Vainižos, Svētciemā un Salacgrīvā. Vīriešu dzimtes forma ar izskaņu *-aks* varētu būt skaidrojama ar lībiskajām izloksnēm raksturīgu parādību — sieviešu dzimtes aizstāšanu ar vīriešu dzimti. Taču tā, iespējams, ir sena forma, jo arī vidus dialekta un augšzemnieku dialekta izloksnēs ir lietots variants *līdaks*: augšzemnieciskais *leidaks*, kas atzīmēts 1861. gadā un kursiskais *līdaks* no Kuršu kāpām 1881. gadā.

Ļoti plaši izloksnēs sastopama forma *lîdęka*: Dunikā, Zaubē, Āraišos, Aulejā, Rūjienā, Rucavā, Mazsalacā, Jeros, Jaunpilī, Ērģemē, Lugažos, to lieto arī Nīgrandē, Padurē, Pāvilostā, Rudbāržos, Sabilē, Sātos, Ulmalē (*lîdęks varej duõrt*).

Par varianta *līdęka* izplatību var spriest arī pēc pamazināmās formas *līdeciņa*, kas atrodama latviešu dainās no Bērzaunes, Džūkstes, Kabiles, Krimuldas, Kokneses, Padures, Lestenes, Pļaviņām, Talsiem, Ventspils; *līdeciņš* no Limbažiem. Ar piedēkli *-ęk* veidoti arī daži vietvārdi, piemēram, *līdęku ezers* Īlē, *līdękkruogs* Skrīveros u. c.

Izloksnēs atzīmēts arī variants *līdacis* Viskaļos (*lîdači u:pê iznêrsa*), Varakļānos. Iespējams, ka ar izskaņu *-acis* darinātais nosaukums *līdacis* senāk bija sastopams daudz plašāk, nekā to bija iespējams konstatēt 20. gadsimta 60. gados. Uz to norāda attiecīgu vietvārdu izplatība Vidzemē un Latgalē: *līdacis* ezers Kalncempjos, Vaidavā, Mārcienā, Zaubē, Silajāņos, Ķēčos, *līdaču ezers* Cirgaļos; mājvārds *līdacis* Raunā, *līdaces* Koknesē, zvejas vieta Alūksnes ezerā *lîdacis*. Acīmredzot, izloksnēs bija arī ar izskaņu *-ecis* darināts līdakas nosaukums. Par to liecina vietvārdi Vidzemē: *līdecis* ezers Vietalvā un *līdece* upe Burtniekos. 

Kurzemē sastopamas arī formas ar *-aga*, *-ags*: *lîdaga* Ugālē, Stendē (*pa lîdagàm soûc*), Laidzē, Lubezerē (*videji lîdagi*); salīdzinājumam pamazināmais vārds *līdadziņa* tautasdziesmās.

### Nārsta laika nosaukumi
Daudzi nosaukumi veidoti ar norādi par līdaku nārstu noteiktā laikā: *ziemelnicas* ("agri nārstojošas līdakas"), *vasarnicas* ("vēlu nārstojošas līdakas") Mētrienā; *aprīļa līdakas* Puzē, *aprīlenes* ("aprīlī nārstojošas līdakas") Durbē, Nīkrācē; *maija līdakas* Birzgalē; *mařtenes* Nīkrācē, Aizvīķos; *māru līdakas*, *māras līdakas* ("martā jeb Pavasara Māras dienā, 25. martā nārstojošās līdakas") Burtniekos.

Nosaukumos ir ietverta norāde par līdaku nārstu palu laikā, ap ledus iešanu, saistībā ar pārvērtībām augu valstī vai kādām parādībām noteiktā laikā. Piemēram, *palenes* ("līdakas, kas nārsto palu laikā") Vārnavā, *lędainās līdakas* Aknīstē, *lędus līdakas* Birzgalē, Ērģemē, Rūjienā, Saldus, Alūksnē, Puzē, Valdemārpilī, Vidrižos; *lędslīdagi* Lubezerē; *lędslīdękas* Jeros, *lędlīdękas* Augstrozē, Nabē; *ledene* Lubānā, Piebalgā, Drustos, Mēdzulā, Cirgaļos, Varakļānos u.c., *ledine* Aulejā, *paledine* Līvānos.

Vairāki nosaukumi veidoti ar norādi uz to, ka līdaku nārsts sakrīt ar pārvērtībām augu valstī. Piemēram, *kùlas līdaka* ("līdakas, kas nārsto pēc ledenēm") Alūksnē, *kūlene* Drustos, Vecpiebalgā u. c., *lēpu līdakas* Puzē (*pa lẽp lîdakam saûc laīkam tâpec, ka viņ sildas [[ūdensrozes|lẽp]] lapas*); *zâļu līdakas* ("līdakas, kas nārsto maija vidū un vēlāk") Rūjienā.

Dažos nosaukumos ietverta norāde uz to, ka līdaku nārsts sakrīt ar varžu nārstu: *varžu līdakas* ("līdakas, kas nārsto aprīļa beigās, maija sākumā") Valdemārpilī, Laidzē; *varžlīdagi* Lubezerē, *varžlīdaki* Nabē, *kuñnu līdakas* Burtniekos, Ērģemē, Rūjienā u. c., *kuñlîdęka* Jeros (*kuñna* — varde Rūjienā, Valkā u. c. Vidzemē).

Nosaukumā *sèjas līdakas* ("vēlu nārstojošas līdakas") Alūksnē ietverta norāde, ka līdaku nārsts noris ap sējas laiku.

Atsevišķi nosaukumi raksturo līdaku uzturēšanos vai nārsta vietu ūdenstilpē: *dzelmenes* ("īpaši strupas līdakas, nārsto vēlu") Lubānā; *pļosovâs l'eîdakas* ("vēlu nārstojošas līdakas" Zvirgzdenē; *pļosovâ l'eîdaka vâlu ńierš*, kur "pļosova" — ūdens klajums ezera, upes vidū).

### Citi nosaukumi
Ar norādi uz noteiktu ķermeņa krāsu reģistrēts nosaukums *krustpuŕne* ("tumša līdaka ar gaišu krustu uz galvas") Nabē; *lāšainā līdaka* ("tumša, lāsaina līdaka") Aknīstē.

Vairākos nosaukumos ir ietverta norāde uz līdakas ķermeņa garumu: *dūcītis* ("maza līdaciņa") Ungurmuižā,Burtniekos, Beļavā, Piebalgā, Rubenē, Valmierā; *kaĺtîtis* Burtniekos, *kaltiņš* ("maza līdaciņa'") Jaunpiebalgā; *tuteniņš* Veckalsnavā, *tuteneņš* ("maza līdaciņa") Mētrienā.   
 
Ar nozīmes pārnesumu veidots nosaukums *sàudekle* ("maza līdaciņa") Kalupē, Viesienā, Viesītē, Viskaļos, Vestienā; *sàudeklîte* ("maza līdaciņa") Līvānos, Vārnavā, Vestienā. Salīdzināt ar "sàudekle" jeb atspole Kalupē, Krustpilī un citur Vidzemes austrumos, Latgalē un Sēlijā.

Bez tam izloksnēs reģistrēti arī tādi nosaukumi, kuri apzīmē līdakas pēc to dzimuma: *ikstinis* ("līdaku tēviņš") Nautrēnos; *gunģis* ("līdaku tēviņš nārsta laikā") Vecpiebalgā.

Literatūrā nereti izmantots tēlains līdakas apzīmējums *zaļsvārce*.

## Izskats un īpašības
thumb|left|210px|Līdakas ķermeņa krāsa ļauj tai labi paslēpties starp ūdensaugiem
thumb|210px|left|Līdaka ir agresīva plēsoņa un teritoriāla zivs
Līdakai ir torpēdveidīgs, slaids ķermenis, kas ir nedaudz no sāniem saplacināts. Tai ir liela, pīles knābim līdzīga galva un daudz asu zobu. Līdaka var izaugt ļoti liela. Kopumā mātītes ir lielākas nekā tēviņi. Tēviņa datētais maksimālais ķermeņa garums ir bijis 137 cm, svars 28,4 kg, mātītei 150 cm garums, svars 35 kg.

Līdakas mugura ir zaļganmelna, sāni zaļgani pelēcīgi vai brūngani ar dzeltenīgiem plankumiem. Zaļganais tonis virzienā uz pavēderi plūstoši pāriet baltā. Dziļās upēs, ezeros un dīķos, kuros tumšs, dūņains dibens, līdakas krāsa ir tumšāka, upēs un ezeros ar smilšainu dibenu tā ir zeltaina, bet ar zālēm aizaugušos dīķos - zaļgandzeltena. Raibumotas ir arī līdakas spuras. Reizēm spurām ir sārts tonis. Zaļdzeltenraibais līdakas krāsojums ļauj tai labi noslēpties un kļūt nemanāmai starp ūdensaugiem. Tās acis ir stipri izvirzītas uz āru un nekustīgā stāvoklī ļauj pārskatīt lielu platību.

## Uzvedība
Līdaka ir vientuļniece un izteikti teritoriāla zivs. Tā mēdz ilgstoši uzturēties vienā rajonā. Mazākās un vidēja lieluma līdakas visbiežāk uzturas seklos ūdeņos starp niedrēm un ūdensaugiem. Lielās līdakas parasti uzturas dziļumā, seklās vietās parādās reti. Tā mēdz slēpties ūdenszālēs, brīvos niedrāju laukumos, aiz akmeņiem, siekstām un citiem aizsegiem, lai nebūtu pamanāma garām peldošajām zivīm. Līdaka pamatā medī citas zivis, bet tā barojas arī ar vardēm un vēžveidīgajiem. Līdakai ir raksturīgs arī kanibālisms. Līdaka savas fekālijas nekad neatstāj medību teritorijā, jo tās satur brīdinājuma feromonus, kurus sajūtot, citas zivis bēg. Līdakai nav raksturīgas garas migrācijas, tomēr daži indivīdi veic zināmu distanci, meklējot teritoriju. Līdakai ir novērota līdz 110 km tāla migrācija. Pārvietošanās ātrums migrācijas laikā ir 3 km diennaktī. Līdaka var sasniegt 33 gadu vecumu, Latvijā vecākais indivīds ir bijis 13 gadu vecs.

Viens no pirmajiem līdakas zinātniskiem aprakstiem latviski tika publicēts mācību literatūrā 1934. gadā: "*Līdaka ir mūsu saldūdeņu rijīgākais dzīvnieks. Viņa nesaudzē nevienu dzīvnieku, par kuŗu jūtas stiprāka. Parasti pārtiek no mazākām zivīm un nesaudzīgi iznīcina arī pašas savus mazuļus. Lielākās līdakas ķeŗ arī [[vardes]], [[ūdensstrupaste|ūdens žurkas]] un pie gadījuma pat nelielus [[putni|putnus]] ([[pīles|pīlēnus]], [[slokas]]), kurus saķeŗ aiz kājām un slīcina ūdens dzelmē. Platā mute ar daudziem zobiem labi piemērota laupījuma saķeršanai un norīšanai. Zarnu kanāls līdakām samērā īss, kā vispār dzīvniekiem, kas pārtiek no gaļas barības. Ķermeņa krāsa (zaļgana ar tumšu muguru) padara līdaku neuzkrītošu starp ūdens augiem. Līdakas sasniedz diezgan prāvu lielumu (1 m garumu, reizēm gadījumos pat gaŗākas) un dzīvo ļoti ilgi (pat līdz 200 g.).*"

## Vairošanās
thumb|240px|Līdakai dzimumgatavība iestājas 1—7 gadu vecumā, kad tā ir sasniegusi 20—60 cm garumu
Līdakai dzimumgatavība iestājas 1—7 gadu vecumā, kad tā ir sasniegusi 20—60 cm garumu. Mātītes auglība nārsta laikā ir 1000 —1 000 000 ikru. Līdakas Latvijā nārsto no aprīļa līdz maijam, kad ūdens temperatūra ir 0°—23°C. Nārsta vietas dziļums no 5 cm līdz 10 m, lai gan galvenokārt tās nārsto samērā seklās vietās. Bieži tiek izmantotas pārplūdušas pļavas. Ja ūdens līmenis pēc nārsta strauji krītas, izveidojas nelabvēlīgi apstākļi ikru attīstībai, kas savukārt nosaka līdaku skaita ievērojamas svārstības. Līdakai raksturīgs vienlaicīgs nārsts 2—3 piegājienos, kas ilgst 5—50 dienas. Parasti ar vienu mātīti nārsto 2—8 tēviņi. Līdakas dzeltenie ikri ir samērā lieli, to diametrs 2,5—3 mm. 

Iznērstie ikri pielīp pie ūdensaugiem un citiem substrātiem tilpnes dibenā, bet pēc dažām stundām līdz 2—3 dienām nobirst uz grunts. Ikru attīstība ilgst 7—30 dienas. Pēc izšķilšanās līdakas kāpuri ir 7,5—10 mm gari. Tie 1—15 dienas pavada piestiprinājušies pie augiem.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Aptaujas rezultāti par Latvijas nacionālo zivi 
* Pērn “topā” bija līdakas 
* Trakajā pavasara copē topā līdakas  
* ARKive: Pike (Esox lucius)