Ugo Foskolo

**Nikolo Ugo Foskolo** (, (dzimis Zakintā , miris ), bija itāļu dzejnieks, rakstnieks un revolucionārs, viens no vadošajiem neoklasicisma un pirmsromantisma rakstniekiem. Viņš bija viens no ievērojamākajiem itāļu literātiem laikā starp astoņpadsmito un deviņpadsmito gadsimtu. Foskolo pazīstamākais darbs ir poēma *Dei Sepolcri* (1807).

## Biogrāfija
Foskolo piedzima Zakintas salā (mūsdienu Grieķijā), kas tajā laikā bija iekļauta Venēcijas Republikas teritorijā. Viņa tēvs Andrea Foskolo bija nabadzīgs venēciešu muižnieks, bet viņa māte Diamantina Spatisa bija grieķiete. Tēvs strādāja par ārstu Splitā. Pēc tēva nāves ģimene 1793. gadā pārcēlās uz Venēciju. Foscolo Splitā iesāktās mācības pabeidza Padujas Universitātē. Viņš pārzināja gan grieķu, gan sengrieķu valodu. 1797. gada ieguva atpazīstamību kā traģēdijas *Tieste* autors. 

Foskolo sāka aktīvi piedalīties politiskajās diskusijās, ko izraisīja Venēcijas Republikas krišana 1797. gadā, bija ievērojams nacionālo komiteju loceklis. Viņš veltīja odu Napoleonam *A Bonaparte liberatore*, cerot, ka Napoleons gāzīs Venēcijas oligarhiju un izveidos brīvu republiku. Bet Venēcijas Republiku izformēja un sadalīja franči un austrieši. Foskolo vīlās Napoleonā, jo Venēcija, pamatojoties uz Kampo Formio līgumu, tika atdota Austrijai. 1798. gadā Foskolo sacerēja vēstuļu romānu *Ultime lettere di Jacopo Ortis* (pabeigts un izdots 1802. gadā). Pēc Venēcijas krišanas Foskolo pārcēlās uz Milānu, kur sadraudzējās ar dzejnieku Džuzepi Parīni, kuru vēlāk atcerējās ar apbrīnu un pateicību. Milānā viņš publicēja 12 sonetus.

Kad 1799. gadā Ziemeļitālijā iebruka Austrija un Krievija, Foskolo tomēr nostājās franču pusē un Francijas armijas itāļu daļu sastāvā cīnījās pret austriešiem. Piedalījās kaujā pie Trebijas un Dženovas aplenkumā, tika ievainots un nokļuva gūstā. No 1804. līdz 1806. gadam dzīvoja Francijā. Pēc tam viņš atgriezās Milānā. 1807. gadā Foscolo uzrakstīja poēmu *Dei Sepolcri*, kurā ir centieni meklēt patvērumu pagātnē. Dižie mirušie varoņi tiek izsaukti no savām kapenēm, un līdzīgi kā seno grieķu literārajos darbos, tie atkal cīnās par savu valstī. 1808. gadā Foscolo saņēma amatu itāļu daiļrunības katedrā Pāvijā un kļuva slavens kā profesors, bet dažus mēnešus vēlāk viņam šis amats tika atņemts politisku apsvērumu dēļ. Drīz pēc tam Milānā tika uzvesta Foscolo traģēdija *Ajax*, bet bez panākumiem. Tika saskatītas šķietamās atsauces uz Napoleonu, un Foskolo bija spiests pārcelties no Milānas uz Toskānu. Uzturoties Florencē, viņš sarakstīja traģēdiju *Ricciarda*, odu *Ode to the Graces* (nepabeigta) un pabeidza darbu "Sentimentālais ceļojums" (1813).

Foskolo atgriezās Milānā 1813. gadā, dzīvoja tur līdz austriešu ienākšanai. Pēc Napoleona krišanas Ziemeļitālijā nostiprinājās Austrija. Foskolo devās trimdā uz Šveici. Tur viņš uzrakstīja satīrisku darbu latīņu valodā par saviem politiskajiem un literārajiem pretiniekiem. 1816. gada beigās Foskolo pārcēlās uz Angliju. Londonā viņš pavadīja 11 gadus. Viņa ieguldījums literāros žurnālos *Edinburgh Review* un *Quarterly Review* tika pamanīts, tāpat arī viņa disertācijas itāļu valodā par Dantes Aligjēri un Džovanni Bokačo darbiem un viņa esejas par Petrarku angļu valodā vairoja viņa slavu. Tomēr Foskolo bieži bija finansiālas problēmas, un viņš nokļuva parādnieku cietumā. Tas ietekmēja viņa sociālo stāvokli pēc atbrīvošanas. Foskolo dzīvoja Londonas Ternemgrīnas priekšpilsētā. 1827. gada 10. septembrī viņš nomira nabadzībā, .

Pēc 44 gadiem, 1871. gada 7. jūnijā, Foskolo mirstīgās atliekas pēc Itālijas karaļa lūguma tika ekshumētas un nogādātas Florencē, kur tika svinīgi apglabātas Svētā Krusta bazilikā, Itālijas slavas panteonā.

## Atsauces

## Ārējās saites