open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Lielā kosa

**Lielā kosa** (*Equisetum telmarteia*) ir daudzgadīgs kosu dzimtas vasarzaļš sporaugs. Augs parasti ir 60—150 centimetrus garš, un līdz ar to tas ir lielākais Latvijas kosu dzimtas pārstāvis.

## Botāniskais apraksts
Daudzgadīgs, vasarzaļš lakstaugs, vasas dimorfas. Saknenis melns, ar matiņiem, galā un mezglu vietās ar bumbierveida gumiem. Fertilās vasas izaug maijā, jūnijā, pēc sporu nogatavošanās un izkaisīšanās atmirst. Stublājs 40-60 cm augsts, līdz 15 mm diametrā, vienkāršs bez hlorofila, gaiši brūns. Makstis cilindriskas; maksts zobiņi 20-40, šauri trīsstūraini, tumši brūni; zobiņu gals nosmailots. Strobili 4-8 cm gari, eliptiski, gals strups. Sporas nogatavojas no maija līdz jūlijam. Sterilās vasas izaug jūnijā, jūlija sākumā. Stublājs līdz 50-200 cm augsts, 10-15 mm diametrā, stāvs, zarots, gaiši zaļi vai netīri balts, ar 20-40 smalkām, gludām, nevienādi izcilnētām ribām. Stublāja centrālais dobums 2/3 līdz 9/10 no stublāja diametra. Stublāja makstis cilindriskas vai šauri piltuvveidīgas; maksts zobiņi 20- 40, brīvi, šauri trīsstūraini, tumši brūni, gals garš, asi nosmailots. Zari vienkārši, atstāvoši līdz horizontāli atstāvoši, bez centrālā dobuma, bet ar 2-5 valekulāriem dobumiem, ar 4-6 ribām; katra riba ar garenisku, dziļu jomu; apakšējais zaru posms vienādā garumā vai īsāks par stublāja maksti.

## Augšanas apstākļi
Piemērotas smilšu, smilšmāla un māla augsnes. Piemērots augsnes pH - skāba līdz neitrāla.

## Izplatība
Izplatīta Eiropas ziemeļaustrumu un austrumdaļā, Ziemeļāfrikas rietumdaļā, mēreni siltajā un mērenajā joslā, Ziemeļkaukāzā izplatīta *E. telmateia* subsp. *telmateia*. Latvijā sasniedz areāla Eiropas daļas ziemeļaustrumu robežu. *E. telmateia* subsp. *braunii* sastopama Ziemeļamerikā Kalifornijā, Britu Kolumbijā - piekrastē.

Latvijā lielajai kosai līdz šim zināma viena atradne Ventas krasta avoksnājā. Lielā kosa ierakstīta Latvijas Sarkanās grāmatas 1. kategorijā un Ministru kabineta īpaši aizsargājamo sugu sarakstā. Tās aizsardzībai izveidots Piešdangas dabas liegums.
Liegums atrodas Ventspils novada, Zlēku pagasta, Ventas labajā krastā. Liegums izveidots 1977. gadā 1,8 ha platībā, bet 1987. gadā to palielināja līdz 7 ha. Aizsargājamās teritorijas lielāko daļu aizņem Ventas stāvkrasts. Liegumā notiek intensīva pamatkrasta profila veidošanās: svaigi, pēc platības nelieli irdenā materiāla nobrukumi mijas ar krūmiem un mežu apaugušiem krasta posmiem. Zem smilts slāņa 6-8 m atrodas ūdeni nesošs māla slānis. Tieši uz šī slāņa svaigās nobrukuma joslas visspēcīgāk attīstās lielās kosas audzes.

## Ķīmiskais satāvs un izmantošana
Stublāji satur silīciju. Tiek izmantoti metāla priekšmetu tīrīšanai un spodrināšanai.
Efektīvs fungicīds pret miltrasu.
Satur fermentu tiamināzi, kas piesaista B vitamīna kompleksu un lielos daudzumos var būt toksisks. Pēc termiskas apstrādes šis ferments sadalās. Pārtikā veģetatīvos dzinumus izmantojuši Ziemeļamerikas indiāņi.

## Ārējās saites
*Lielās kosas apraksts.
## Literatūra
Ģ. Gavrilova, M. Laiviņš Botāniskie liegumi.Lukna, Čužupurvs, Vīdale, Dižkalni, Piešdanga, Gavieze, Vērene.Rīga, Zinātne 1992.
Z. Eglīte, V. Šulcs Latvijas vaskulāro augu flora. Rīga 2000
Ramīgala

**Ramīgala** () ir pilsēta Lietuvā uz dienvidiem no Panevēžas pie Upītes upes.

Apdzīvotā vieta rakstos pirmoreiz minēta 1503. gadā. Vēsturiski, atšķirībā no vairuma Lietuvas mazpilsētu, Ramīgala piederēja nevis kādai augstmaņu dzimtai, bet Viļņas universitātei.

## Atsauces

## Ārējās saites
Ancīši (nozīmju atdalīšana)

**Ancīši** var būt:

* Ancīši — rožu dzimtas daudzgadīgi lakstaugi
* Ancīši — skrajciems Jēkabpils novada Krustpils pagastā 
* Ancīši — skrajciems Jēkabpils novada Aknīstes pagastā
Ancīši (Krustpils pagasts)

**Ancīši** ir skrajciems Krustpils pagasta ziemeļrietumos, starp Rīgas—Daugavpils šoseju un Lukstupes labo krastu.  

1 km attālumā uz ziemeļiem no ciema atrodas Aiviekstes tilts.

## Ciema rašanās
Pirmo reizi Ancīši kā sādža Ancisi rakstos minēti 1885. gadā. Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā Ancīšos bijuši astoņi māju saimnieki. Ģimeņu locekļu amati galvenokārt bija Daugavas un Aiviekstes plostnieki, taču to vidū bija arī galdnieki, akmeņkalis un tautskolotāja palīgs. 1906. gadā Ancīšu ciemam zemes platība bijusi 116 desetīnas ar sešām sētām, kurās dzīvojuši 45 cilvēki. 1935. gada tautas skaitīšanā visas sētas reģistrētas kā vecsaimniecības. 1942. gadā ciemā 9 saimniecībās dzīvojuši 34 iedzīvotāji. 

2009. gadā Ancīšos dzīvojuši 8 iedzīvotāji un bija mājas: Ancīši, Kalnancīši, Kalndedzes, Vecancīši. Teritoriāli ciemam būtu pieskaitāmas arī trīs bijušā Smiķu ciema mājas: Dambji, Dārznieki un Smiķi.

## Atsauces
Aucugals

**Aucugals** ir apdzīvota vieta Kurzemes dienvidrietumos, Dienvidkurzemes novada Nīcas pagastā uz dienvidiem no Liepājas netālu no autoceļa A11 (Liepāja—Lietuvas robeža (Rucava)).

## Atsauces

## Ārējās saites
* LĢIA vietvārdu datubāze
Ārijas Elksnes iela

__NOTOC__
**Ārijas Elksnes iela** ir viena no ielām Jēkabpils pilsētā, kas atrodas Daugavas labajā krastā, vēsturiskajā Krustpilī, pilsētas ziemeļrietumu malā. Ārijas Elksnes iela sākas krustojumā ar Rīgas ielu (autoceļš A6) un beidzas pilsētas robežā pie Kapeles kapiem, kur turpinās kā Jēkabpils—Antužu ceļš. Ārijas Elksnes ielas garums ir 1,1 kilometri, visā garumā tā ir vietējā autoceļa V782 daļa.

Ielas nosaukums radies 1992. gada 14. augustā, kad ielu, kas bija nosaukta dzejnieka Valdemāra Damberga vārdā, pārdēvēja dzejnieces jēkabpilietes Ārijas Elksnes vārdā. Tā sākas Rīgas ielas un Rīgas—Daugavpils autoceļa savienojuma vietā, pāriet pāri dzelzceļam Rīga—Krustpils gar bijušo uzņēmumu "Zagodzerno" un turpinās līdz Kapeles kapiem, vietām iekļūstot Krustpils pagasta teritorijā. Pie Kapeles kapiem iela pāriet Krustpils pagastā kā Jēkabpils—Antužu ceļš. Posmā no šosejas līdz dzelzceļa pārbrauktuvei iela ir daļa no Krustpils pagasta un Jēkabpils pilsētas robežas.

## Ielu savienojumi
Ārijas Elksnes iela ir savienota ar šādām ielām:
* Rīgas iela
* Zvaigžņu iela (savienojums ar bezvārda ceļu)
* autoceļš V782 Jēkabpils—Antūži—Medņi (ielas turpinājums)

## Uzņēmumi
Ielā atrodas sekojoši uzņēmumi: Valsts akciju sabiedrības "Ceļu satiksmes drošības direkcija" Jēkabpils nodaļa, SIA: "NODUS" muitas noliktava, "Agrorezerve", "Auto Līga", "Jā Auto", "Ka un MO", "Laukserviss E", "RR Motors", "Minerāls" un J.Suhomlinova individuāls uzņēmums.

## Kultūrvēsturiski objekti
Līdzās ielai atrodas dzejnieces Ārijas Elksnes bijušās vecāku mājas Ainavas.

## Atsauces

## Skatīt arī
* Ārijas iela
Dzeņi (Krustpils pagasts)

**Dzeņi** ir skrajciems Krustpils pagasta dienvidrietumu daļā, ciema dienvidu gals atrodas Daugavas labajā krastā, bet ziemeļu — robežojas ar Spuņģēniem.  

Ciema teritorijā atrodas kokapstrādes uzņēmums — zemnieku saimniecība "Dimanti", kas ierīkota bijušā padomju varas gados būvētā jaunlopu fermā, kā arī zemnieku saimniecība "Dzeņi", kas specializējušies graudkopībā, 70 ha zemes audzējot miežus, kviešus un rapsi.

## Ciema rašanās
Pirmo reizi Dzeņi kā sādža  rakstos minēta 1885. gadā. Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā Dzeņos bijuši deviņi māju saimnieki ar 54 cilvēkiem saimēs. Dzeņus varēja tajā laikā uzskatīt par plostnieku ciemu, jo 20 cilvēki nodarbojušies ar koku pludināšanu, no kuriem trīs bija sievietes, kas bija retums šim amatam. Ģimeņu locekļu vidū bijuši arī zvejnieks un skroderis ar diviem mācekļiem. 1906. gadā sādžai zemes platība bijusi 158 desetīnas ar astoņām sētām, kurās dzīvojuši 48 cilvēki. 1943. gadā ciemā bijušas 11 sētas un dzīvojuši 39 ļaudis. Šajā laikā neviens ciema cilvēks nebija plostnieks, iztikas avots visām sētām bija lauksaimniecība, tikai daži iedzīvotāji strādāja Krustpils cukurfabrikā un citi apsargājuši Zeļķu tiltu.

2009. gadā Dzeņos dzīvojuši 23 iedzīvotāji un bija mājas: Dimanti, Dzeņi, Dzeņi 1, Dzeņi 2, Kalna Dzeņi, Krasta Dzeņi, Lejasdzeņi, Mežrozītes un Pūcītes. 

## Atsauces
Ganukrogs

**Ganukrogs** (arī **Ganu krogs**) ir skrajciems Krustpils pagasta rietumos, pie Rīgas—Daugavpils šosejas (A6), aptuveni 3 km no Aiviekstes tilta.  

Ciema nosaukums radies no tāda paša nosaukuma — Ganukroga kroga, kurš šajā vietā atradies, bet ēka saglabājusies līdz 1960. gadiem.

## Ciema rašanās
Ciems izveidojās padomju varas gados, kad  tuvumā uzcēla liellopu novietni, kas mūsdienās nav saglabājusies, un divas mājas lopkopēju dzīvokļiem.

2009. gadā Ganukrogā dzīvojuši 10 iedzīvotāji un bija mājas: Ganukrogs, Gundegas, Ganukrogs. Ciemā atrodas arī mājas Stepes, kas nav iekļautas Adrešu reģistrā. 

## Atsauces
Sietnieki

**Sietnieki** ir skrajciems Krustpils pagasta austrumu daļā, Babraunīcas abos krastos, vietā, kur upi šķērso Jēkabpils—Vilkukroga—Antužu ceļš. Ciems atrodas aptuveni 3,5 km no Krustpils dzelzceļa stacijas.

Ciema teritorijā atrodas daļēji izdemolēta liellopu novietne, kas tika uzbūvēta kolhozu laikā. 

## Ciema rašanās
Pirmo reizi Sietnieki kā sādža  rakstos minēta 1885. gadā. Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā Sietniekos bijuši sešimāju saimnieki ar 38 cilvēkiem saimēs. 1906. gadā sādžai "Сетнекь" zemes platība bijusi 144 desetīnas ar četrām sētām, kurās dzīvojuši 39 cilvēki. 1935. gadā bijuši 9 saimnieki. 1943. gadā ciemā bijušas 11 sētas un dzīvojuši 37 ļaudis. Vēlākos padomju varas gados daļu māju nopostīja Krustpils lidlauka celtniecības laikā.

2009. gadā Sietniekos dzīvojuši 9 iedzīvotāji un bija mājas: Kaijas, Kalna Sietnieki, Cīrulīši, Strautlejas, Vaidavas, Kalnvidi. 

## Atsauces
Tiltnieki (Krustpils pagasts)

**Tiltnieki** ir skrajciems Krustpils pagasta  ciems pie Rīgas—Daugavpils šosejas 1 km pirms Velvītes.  

Ciema teritorijā atrodas zemnieku saimniecība "Tiltnieki—Brēķi", kas audzē graudaugus.
## Ciema rašanās
Pirmo reizi Tiltnieki kā sādža  rakstos minēta 1885. gadā. Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā Tiltniekos bijuši septiņi māju saimnieki ar 41 cilvēku saimēs. Ģimeņu locekļu vidū bijuši četri plostnieki, divi mucinieki un viens skroderis. 1906. gadā kā apdzīvota vieta "Тильтенекь" minēta divās vietās. Vieniem zemes platība bijusi 53 desetīnas ar divām sētām, kurās dzīvojuši 16 cilvēki. Citiem zemes platība bijusi 9 desetīnas ar četrām sētām, kurās dzīvojuši 19 cilvēki. Latvijas pirmās brīvvalsts laikā tās tika jau reģistrētas kā atsevišķas apdzīvotas vietas — Tiltnieki un Tiltnieksala. 1935. gada tautas skaitīšana parāda, ka bijuši 4 māju saimnieki Tiltniekos un tikpat Tiltnieksalā. 1943. gadā Tiltniekos bijuši 4 saimnieki, bet Tiltnieksalā 3, kopā 7 sētas un dzīvojuši 25 ļaudis. Padomju varas gados visu apdzīvoto vietu sauca kā par Tiltniekiem, tā Tiltnieksalu.
 
2009. gadā Tiltniekos dzīvojuši 11 iedzīvotāji un bija mājas: Avoti, Banderi, Tiltnieki, Tiltnieki 3, Vasaras un Zīles. 

## Atsauces
Ehiūri

**Ehiūri** (*Echiura, syn. Echiurida*) ir bezmugurkaulnieku dzīvnieku tips. Tas apvieno nelielu jūras tārpu grupu, kas agrāk tika uzskatīta par posmtārpu tipa klasi.

## Morfoloģija
Ķermenis mīksts, nesegmentēts, līdzīgs cīsiņam. Garums no 3 līdz 25 centimetri. Ehiūriem ir garš neievelkams snuķītis, kurš ir klāts ar sariņiem, ar kuriem mutei tiek pievadītas barības daļiņas. Dzīvnieki spēj nomest snuķīti vai tā daļu, kura pēc paris nedēļām atkal ataug. Mute izvietota ventrālajā pusē pie snuķīša pamatnes. Aiz mutes ir divi vēdera sariņi, kas tiek izmantoti alu rakšanai. Ķermeņa aizmugurējais gals apjozts ar 1—2 sariņu gredzeniem, ar kuru palīdzību ehiūrs tīra savu patvēruma vietu. Ķermeņa sariņi tuvina ehiūrus posmtārpiem. Uz ķermeņa ādas ir dziedzeri, kuri izdala gļotas. Apjomīgā celomā ir izvietota cauruļveida zarna, kas nobeidzas ar tūpli. Pāra izvadorgāni ir metanefrīdiji un anālie maisi, kas nosēti ar skropstu piltuvēm — nefrostomiem. Anālie maisi ir raksturīgi ehiūru orgāni, tie veic elpošanas un izvadfunkcijas. Asinsrites sistēma ir vāji attīstīta; asinis — bezkrāsainas un satur amebocītus. Celomiskais šķidrums satur eritrocītus un leikocītus. Pieaugušajiem īpatņiem tajā ir arī dzimumšūnas. Celomiskais šķidrums pilda elpošanas, barošanās un izvadfunkcijas. Ehiūriem ir vēdera nervu stobrs, bet nav ne gangliju, ne arī specializētu maņu orgānu. Nervu sistēma sastāv no pierīkles nervu gredzena un vēdera stobra bez gangliju paplašinājumiem.

## Vairošanās
Ehiūri ir divdzimumu organismi (*[[Bonellia]]* ģints pārstāvjiem dzīvnieku starpā ir visizteiktākais dzimumu dimorfisms). Apaugļošanās parasti ārēja. No oliņas izšķiļas kāpurs — trohofora.

## Dzīvesveids
Ehiūri ir jūras organismi, kas pārsvarā dzīvo lielos dziļumos. Tie apmetas aizsargātās vietās; lielākā daļa ierokas smiltīs vai dūņās, kur dzīvo U-veida aliņās. Tāpat tie apdzīvo klinšu spraugas, tukšus gliemežvākus, jūras ežu čaulas u.c. patvēruma vietas. Barojas, ar snuķīti filtrējot detrītu. *[[Urechidae]]* dzimtas pārstāvji uztver baktērijas un barības daļiņas ar ķermeņa izdalīto gļotu palīdzību. Gļotas veido tīklveida caurulīti, kas aizpilda tārpa aliņu; ehiūrs peristaltiski savelkot ķermeni dzen caur to ūdeni. Pēc tam gļotu caurulīte tiek apēsta. Tika noskaidrots, ka caurulītes sieta poru izmēri ir 36—40 angstrēmi, jo tās laiž cauri albumīna molekulas, bet aiztur globulīna molekulas.

## Sistemātika
Ir zināmas ap 150 ehiūru sugas. Vairākas morfoloģiskas pazīmes tos tuvina posmtārpiem, tajā pat laikā embriju agrīnās attīstības īpatnības tos tuvina moluskiem. Ehiūru fosilās atliekas nav daudz atrastas; pats agrākais fosilais materiāls attiecas uz karbonu. Tomēr U-veida aliņas, kas ir līdzīgas ehiūru slēptuvēm, ir zināmas jau no kembrija.

*tips: **Ehiūri (Echiura)**
:*klase: *Echiuroidea*
::*kārta: *[[Bonelliida]]*
:::*dzimta: *[[Bonelliidae]]*
:::*dzimta: *[[Thalassematidae]]*
::*kārta: *[[Echiurida]]*
:::*dzimta: *[[Echiuridae]]*
:::*dzimta: *[[Ikedidae]]*
:::*dzimta: *[[Urechidae]]*

## Ārējās saites
Mežākas

**Mežākas** ir mazciems Krustpils pagasta vidusdaļā, Babraunīcas labajā krastā, pa kreisi no Spuņģēnu—Vilkukroga ceļa, 1 km uz ziemeļiem no Purniņiem. Ciems atrodas meža malā.

Ciema teritorijā atrodas zemnieku saimniecība "Mežākas", kas nodarbojas ar lopkopību. Ciemā dzīvo iepriekšējo saimnieku mantinieki un radinieki.

## Ciema rašanās
Pirmo reizi Mežākas kā no ciema izcēlusies viensēta  Mezaki rakstos minēta 1885. gadā. Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā Mežākās bijušas vienas mājas Purnin-Mezak, kurās dzīvojuši 9 cilvēki. 1906. gadā arī reģistrēta šī māja, kurai zemes platība bijusi 33 desetīnas un mituši 11 cilvēki.  Latvijas pirmās brīvvalsts laikā tika uzceltas vēl divas mājas. Visās mājās īpašnieki bijuši brālēni Mežaki un zemes sadalīšana viensētās bija viņu starpā. Sadalot zemi, saimniecības kļuva sīkas, tāpēc vīrieši meklējuši algotu darbu ārpus saimniecībām plostojot un strādājot uz dzelzceļa. Padomju varas gados visām mājām nosaukumus pārdēvēja vienādus, bet ar atšķirīgiem numuriem. Tādi nosaukumi ir palikuši līdz mūsdienām.

2009. gadā Mežākās dzīvojuši 9 iedzīvotāji un bija mājas: Mežākas 1, Mežākas 2, Mežākas 3. 

## Atsauces
Rūdolfs Gaitars

**Rūdolfs Gaitars** (1907 — 1945) bija Latviešu leģiona virsnieks, pirmais latviešu Vācu krusta un bronzas un sudraba Tuvcīņas nozīmes saņēmējs.

## Dzīvesgājums
Dienot Latvijas Armijā, ieguva virsniekvietnieka pakāpi.
Līdz Otrā pasaules kara sākumam strādāja par Penkules pamatskolas pārzini, no šī amata atstādināts pēc Padomju okupācijas 1940. gada septembrī.  Pirms 1941. gada 14. jūnija deportācijām pašam Gaitaram izdevās noslēpties mežā, taču tiek izsūtīta viņa ģimene.

Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Gaitars uzsāka aktīvu darbību, piesaista palikušos aizsargus, veidoja apkaimē kontrolpunktus, kurus šķērsojot bija jāuzrāda caurlaide, pats Gaitars uzņēmās Penkules galvenā komandanta pienākumus, atjaunoja pagasta valdi, iecēla pagasta vecāko un sekretāru, kā arī arestēja bijušo pagasta izpildkomitejas priekšsēdētāju Alfredu Bergu, kurš vēlāk tika nosūtīts uz Salaspils nometni un nošauts.

1942. gada maijā brīvprātīgi pieteicās dienestam 19. Latgales bataljonā, piedalījās kaujās pie Pulkovas observatorijas. 1943. gada aprīlī Gaitars līdz ar 19. bataljona atlikušo personālsastāvu tika ieskaitīts Latviešu leģiona brigādē (kā 2. bataljons) un nosūtīts uz Volhovas fronti, kur tiek paaugstināts leitnanta pakāpē. 1943. gada augustā apbalvots ar II šķiras Dzelzs krustu un 1943. gada oktobrī jau ar I šķiras Dzelzs krustu. 1944. gada 3.—9. februārī izrāda īpašu varonību cīņās ar savu rotu pie Batajskajas Lugas, Kostroņas, Batrakas, kur atsit ienaidnieka bataljona un pulka lieluma uzbrukumus. 1944. gada 25. februārī ar savu rotu iznīcina veselu ienaidnieka kolonnu Zapoļjes apkārtnē, 1944. gada 16. maijā kā pirmais latvietis tika apbalvots ar Vācu krustu zeltā. Vairākas reizes tika kaujā viegli ievainots, pēc pēdējā ievainojuma spiests atstāt fronti līdz 1945. gada janvārim.

Miris 1945. gada 22. martā no gūtā ievainojuma Tukuma apriņķa Zantes skolā ierīkotajā lazaretē. Apbedīts kapsētā pie Dārziņu mājām.

## Piezīmes un atsauces
Bogdāni (Krustpils pagasts)

**Bogdāni** ir skrajciems Krustpils pagasta dienvidu malā, Daugavas labajā krastā, pie Jēkabpils pilsētas robežas, abpus Rīgas—Daugavpils šosejai (A6).

Pēdējo 50 gadu laikā ciemu skārušas būtiskas izmaiņas — daļa māju iekļautas Jēkabpils pilsētas teritorijā, citas vecās mājas ir nojauktas. Padomju varas gados Daugavas krastā piešķirti apbūves gabali un uzceltas jaunas mājas uz citu īpašnieku īpašuma bijušā kolhoza "Ļeņina karogs" speciālistiem. Galvenokārt ciemu apdzīvo ienācēji, tikai dažās mājās ir iepriekšējo saimnieku mantinieki un pēcnācēji. Ciemā ir veikals. Ciema un Jēkabpils satiksmi nodrošina Jēkabpils sabiedriskais transports — 1. autobusu maršruts. Bogdānos atrodas trīs dižkoki — Bogdānu ozoli.

## Ciema rašanās
Pirmo reizi Ancīši kā vieta Bagdani rakstos minēti 17. gadsimtā. Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā Bogdānos bijuši trīspadsmit māju saimnieki ar 70 cilvēkiem. Ģimeņu locekļu amati galvenokārt bija Daugavas plostnieki, taču to vidū bija arī dzelzceļnieks, dzirnavnieks ar mācekli un citu algotu darbu veicēji. Dokuments arī liecina, ka katrā sētā bez saimnieka ģimenes dzīvojusi arī rentnieku vai īrnieku ģimene. 1906. gadā sādžai "Богдань" zemes platība bijusi 259 desetīnas ar septiņām sētām, kurās dzīvojuši 73 cilvēki. 1910. gadā notikusi zemes mērīšana, kurā katram saimniekam iemērīta zemes "šnore" — šaura un gara zemes platība, kuras viens gals bijis pie Daugavas, bet otrs pie Krustpils—Rīgas dzelzceļa. Šajā laikā daļa īpašnieku sākusi pārcelties uz viensētām. 1935. gada tautas skaitīšanā bijuši 10 saimnieki ar 77 ļaudīm. 1943. gadā ciemā bijušas 10 sētas un dzīvojuši 66 iedzīvotāji.

2009. gadā Bogdānos dzīvojuši 17 iedzīvotāji un bija mājas: Asniņi, Bogdāni 1, Bogdāni, Daugaviņas, Ķuzāni, Lejas Bogdāni, Mežiņi, Rozes, Vecsētas.

## Atsauces
Melderes (nozīmju atdalīšana)

**Melderes** var būt:
* Melderes — skrajciems Krustpils pagasta Jēkabpils novadā
* Melderes — skrajciems Variešu pagasta Jēkabpils novadā
Melderes (Krustpils pagasts)

**Melderes** (arī **Daugavas Melderes**, **Meldermājas**, agrāk **Slīpo-Melderes**, kļūdaini **Sipu-Melderi**) ir skrajciems Krustpils pagasta rietumu daļā, Daugavas labajā krastā. 

Austrumu pusē ciemu no pārējā pagasta nodala Meldersiliņš. Ciema teritorijā atrodas Melderu kapi.

## Ciema rašanās
Pirmo reizi Melderes kā sādža Sleipo-Melderi rakstos minēti 1885. gadā.  Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā Melderēs bijuši trīspadsmit māju saimnieki ar 71 cilvēku saimēs, no kurām trīs vīrieši bija plostnieki, divi mucinieki, bet viens galdnieks. 1906. gadā sādžai zemes platība bijusi 110 desetīnas ar deviņām  sētām, kurās dzīvojuši 33 vīrieši un 27 sievietes. 1935. gadā oficiālais vietas nosaukums bija Meldermājas. Tā gada tautas skaitīšana parāda, ka bijuši 13 māju saimnieki. 1943. gada dokumenti uzrāda  17 saimniekus ar 51 iedzīvotāju.  

2009. gadā Melderēs dzīvojuši 20 iedzīvotāji un bija 14 mājas: Asarīši, Baumaņi, Daugmales, Irbītes, Melderes, Melderes 3, Meldernieki, Ozolmelderes, Priedaine, Putniņi, Skalbes, Strautmaļi un Upes Melderes, kā arī jaunuzceltā vasaras māja Stirnas.

## Atsauces
Dzecinova

**Dzecinova** (, ) ir ciems Polijā, Mazovijas vojevodistē, Otvockas apriņķī. No 1975. līdz 1998. gadam tas atradās Sedlces vojevodistē. Ciemā dzīvo 663 cilvēki. Dzecinova atrodas Vislas ielejā, uz ziemeļaustrumiem no Polijas lielākās upes. Uz austrumiem no Dzecinovas atrodas Mazovijas ainavu parks.
Jānis Piķelis

**Jānis Piķelis** (1915-?) bija Latvijas Bruņoto spēku karavīrs, robežsargs, vēlāk Latviešu leģiona virsnieks, Vācu krusta zeltā saņēmējs

## Biogrāfija
Dzimis zemnieku  ģimenē Dunikas pagastā, Piķelis dzīvojis Liepājā, tur arī iesaukts obligātajā militārajā dienestā 1937. gadā, dienējis 1. Kurzemes kājnieku divīzijas Kurzemes artilērijas pulkā, pēc tam pārgājis uz Štāba bataljonu. Dienesta gaitas beidzis ar dižkareivja pakāpi, pēc tam iestājas robežsardzē, ir liecinieks PSRS agresijai pret Masļenku robežposteni 1940. gada 14. jūnijā, dažas dienas pirms Latvijas okupācijas. Pēc Padomju varas ieviešanas tiek atstādināts no darba robežsardzē un atgriežas Liepājā.

Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS 1942. gada sākumā brīvprātīgi piesakās 21. Liepājas policijas bataljonā un tiek nosūtīts uz Austrumu fronti pie Ļeņingradas, kur tiek smagi ievainots. Pēc atgriešanās savā vienībā 1943. gada 13. janvārī par dalību Sarkanās armijas soda bataljona uzbrukuma atsišanā tiek apbalvots ar Drošsirdības zīmi ar šķēpiem Austrumtautu piederīgiem, vēlāk ar šo zīmi apbalvots arī otrreiz.

1943. gada aprīlī 21. Liepājas bataljons tiek iekļauts 1. Latviešu brigādes sastāvā kā I bataljons un nonāk Volhovas frontē, šī vienība vēlāk pārtop 19. ieroču SS grenadieru 19. divīzijā. Par nakts triecienu 1943. gada augustā tiek apbalvots ar II šķiras Dzelzs krustu. 1944. gada novembrī Piķelis tiek nozīmēts par komandieri no 40 brīvprātīgajiem bijušajiem Vidzemes pulka aizsargiem jaunizveidotā 44. pulka 6. rotas riteņbraucēju un slēpotāju vadam. 1944. gada 27. decembra naktī, Trešās Kurzemes lielkaujas laikā ar savu vadu no Bitšķēpu mājām izsit un tuvcīņā sakauj ienaidnieka bataljonu, Piķeļa vienība guvusi atzinību arī gūstekņu atbrīvošanā. 1945. gada janvārī apbalvots ar I šķiras Dzelzs krustu, savukārt 8. maijā ar Vācu krustu zeltā. Par tālāko likteni pēc kara ziņu nav.

## Atsauces
Pasvales rajona pašvaldība

**Pasvales rajona pašvaldība** () ir viena no Lietuvas pašvaldībām. Atrodas Panevēžas apriņķī, vēsturiskajā Augštaitijas novada daļā, kas līdz 13. gadsimta beigām ietilpa Zemgalē, bet pēc 1422. gada Melnas līguma noslēgšanas nokļuva Lietuvas dižkunigaitijas sastāvā. Tā robežojas ar Biržu rajona, Panevēžas rajona un Pakrojas rajona pašvaldībām, kā arī Latviju.

## Seņūnijas

## Atsauces

## Ārējās saites
Jonišķēle

**Jonišķēle** () ir pilsēta Lietuvā, Panevēžas apriņķī, Pasvales rajona pašvaldībā, 17 kilometrus uz rietumiem no Pasvales. Pilsēta atrodas Mažupes krastos un ir pazīstama ar savu vēsturisko muižas ansambli un lauksaimniecības tradīcijām.

## Vēsture
Apdzīvotā vieta rakstos pirmo reizi minēta 1685. gadā. Tās attīstība cieši saistīta ar Karpu dzimtu, kas šeit izveidoja plašu muižas saimniecību. 1736. gadā Jonišķēlei tika piešķirtas pilsētas tiesības. 

1811. gadā muižnieks Ignacijs Karps savā testamentā atbrīvoja muižas zemniekus no dzimtbūšanas un novēlēja līdzekļus slimnīcas un skolas uzturēšanai. Jonišķēles lauksaimniecības skola, kas dibināta 1810. gadā, bija viena no pirmajām šāda veida mācību iestādēm Lietuvā.

Pirmā pasaules kara laikā vācu armija caur Jonišķēli izbūvēja šaursliežu dzelzceļa tīklu, kas pilsētu savienoja ar Šauļiem un Biržiem. 1919. gadā pilsēta bija Jonišķēles partizānu bataljona štāba vieta, kas cīnījās par Lietuvas neatkarību pret lieliniekiem.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Jonišķēles muižas ansamblis: viens no lielākajiem un vislabāk saglabātajiem muižu kompleksiem Lietuvā. Tajā ietilpst vēlā klasicisma stilā celtā pils (18. gadsimta beigas), saimniecības ēkas un plašs ainavu parks Mažupes krastos.
* Jonišķēles Sv. Trīsvienības baznīca: celta 1792. gadā baroka un klasicisma pārejas stilā. Baznīcas dārzā atrodas Karpu dzimtas mauzolejs.
* Vēsturiskā slimnīca un skola: ēkas, kas celtas 19. gadsimta sākumā saskaņā ar muižnieka testamentu.
* Šaursliežu dzelzceļa stacija: pilsētā saglabājušies vēsturiskā šaursliežu dzelzceļa elementi un stacijas ēka.

## Sabiedrība
Pilsētā darbojas Gabriela Petkevičaites-Bītes vārdā nosauktā Jonišķēles eksperimentālā lauksaimniecības skola (viena no vecākajām valstī), vidusskola, bibliotēka un kultūras nams. Jonišķēle ir nozīmīgs lauksaimniecības izglītības centrs.

## Atsauces

## Ārējās saites
Allažmuiža

**Allažmuiža** (agrāk arī **Ausmas**, **Ezerkalns**) ir ciems Siguldas novada Allažu pagastā. Izvietojies Tumšupes krastos pie autoceļa P3  no pagasta centra Allažiem,  no novada centra Siguldas un  no Rīgas.

## Vēsture
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie Allažu muižas (*Allasch*) centra, kas līdz 1920. gada zemes reformai piederēja Blankenhāgenu dzimtai. Kungu māju nodedzināja 1905. gada revolūcijas laikā. Latvijas PSR laikā bija kolhoza «Ausma» ciemats. 

Zviedru baznīcas drupas un viduslaiku kapsēta ir vietējas nozīmes arheoloģijas piemineklis. Kultūrvēsturiskais piemineklis ir Allažmuižas vecā ūdensdzirnavu ēka. Allažos radies ķimeņu liķieris Allažu ķimelis (*Allasch Kümmel*).

## Iedzīvotāji
### Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.

## Atsauces
Kalnsētas

**Kalnsētas** var būt:
* Kalnsētas — skrajciems Krustpils pagasta Jēkabpils novadā
* Kalnsētas — mazciems Cieceres pagasta Saldus novadā
* Kalnsētas — Saldus pilsētas daļa
Allažu muiža

thumb|Allažu muižas kungu māja pirms 1905. gada
thumb|Allažu muižas kungu mājas krāsmatas pēc nodedzināšanas 1905. gadā
thumb|Allažu muiža 1905. gada kartē ("Wegekarte des Rigaschen Kreises mit den Kirchspiels- und Gutsgrenzen")
**Allažu muiža** () bija muiža, kuras kungu māja atrodās tagadējā Allažmuižas ciemā. Līdz 1920. gada zemes reformai muiža piederēja Blankenhāgenu dzimtai.

## Vēsture
1780. gadā Allažu muižu iegādājās Rīgas tirgotājs Pēteris Heinrihs Blankenhāgens, viņa dēls Vilhelms fon Blankenhāgens 1823. gadā muižā atvēra brūzi un sāka Allažu ķimeļa ražošanu. Allažu muižā bija arī ādu, cukura manufaktūras, degvīna un stikla fabrikas.

Viņa brāļa mazdēls Gotlībs Johans Oto fon Blankenhāgens 1874. gadā pēc arhitekta Jāņa Frīdriha Baumaņa projekta uzcēla jaunu muižas kungu māju neogotiskā stilā, kuru nodedzināja 1905. gada revolūcijas laikā.

Saglabājusies 1801. gadā celtā muižas ūdensdzirnavu ēka, muižas parks 10,6 hektāru platībā ar 13 introducētu koku un krūmu sugām. Parkā izveidota piemiņas vieta Otrā pasaules karā kritušajiem vācu karavīriem. Allažmuižā pie "Ezerkalnu" mājām atrodas Zviedru Vidzemes laika baznīcas drupas.

## Literatūra
* Mašnovskis V. Muižas Latvijā. Vēsture, arhitektūra, māksla. I, 2018.

## Atsauces
Kalnsētas (Krustpils pagasts)

**Kalnsētas** (kļūdaini **Kalnasēti**) ir skrajciems Krustpils pagasta  ziemeļrietumos, Aiviekstes kreisajā krastā, abpus Rīgas—Daugavpils šosejai (A6).

Blakus ciemam atrodas autotransporta un dzelzceļa tilti pāri Aiviekstei.

## Ciema rašanās
Pirmo reizi Kalnsētas kā sādža Kalnusētas rakstos minētas 1885. gadā.  Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā sādžā *(Колнусать)* bijuši astoņi māju saimnieki ar 52 cilvēku saimēs, no kuru locekļiem četras sievietes bijušas šuvējas, viens plostnieks, viens ierēdnis Gostiņu stikla fabrikā un zvejnieks. 1906. gadā sādžai *(Кална-Сата)* zemes platība bijusi 118 desetīnas ar piecām  sētām, kurās dzīvojuši 22 vīrieši un 24 sievietes. 1935. gada tautas skaitīšana parāda, ka bijuši 6 māju saimnieki. 1943. gada dokumenti uzrāda  5 saimniekus ar 25 iedzīvotājiem. Blakus dzelzceļa tiltam atradās dzelzceļa kazarma jeb baraka, kas līdz mūsu dienām nav saglabājusies. Meldru mājās 1949. gadā notika kolhoza "Revolūcijas Vilnis" dibināšana un atradās tā kantoris. Kolhoza priekšsēdētājs bija bijušais plostnieks un Meldru saimnieks Andrejs Kalniņš, kurš vienlaicīgi aktīvi atbalstījis Latvijas mežos dzīvojošus partizānus. Mājās Kalnsētas 1 2010. gadā norisinājās mākslas plenērs, kurā 12 mākslinieki gleznoja Aiviekstes un Daugavas skatus.

2009. gadā Kalnsētās dzīvojuši 10 iedzīvotāji un bija 7 mājas: Bergi, Kalna Bērziņi, Kalnsētas, Kalnsētas 1, Meldri, Pārslas un Upes Kalnsētas.

## Atsauces
Kazubrenči

**Kazubrenči** (agrāk **Kozubrenči**) ir mazciems Krustpils pagasta  dienvidu daļā,  Jēkabpils—Antužu ceļa labajā pusē.

Ciems atrodas aptuveni 1,5 km attālumā uz ziemeļaustrumiem no Krustpils dzelzceļa stacijas.

## Ciema rašanās
Pirmo reizi Kazubrenči kā no ciema izcēlusies viensēta "Kazu Brenci" rakstos minētas 1885. gadā.  Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā  "застенок Козубренчь" sēta ar trijām mājām piederējusi dzelzceļa meistaram Nikolajam Renertam, kurš ar ģimeni un kalpu ģimeni dzīvojis vienā mājā, rentnieka Reiņa Krūmiņa 9 cilvēku ģimene otrajā, bet trešajā mājā dzīvojuši cilvēki, kas pārtikuši no pastorāta pensijas. 1906. gadā Kozubrenču zemes platība bijusi 52 desetīnas ar trijām sētām, kurās dzīvojuši 8 vīrieši un 11 sievietes. Vācu izcelsmes Nikolajs Renerts bija bagātākais apkārtnes saimnieks, 1933. gadā par sasniegumiem lopkopībā Krustpils pagasta lauksaimniecības izstādē saņēmis II pakapes godalgu, bet pirms Otrā pasaules kara sākuma emigrējis uz Vāciju. Padomju varas gados Renerta īpašumā saimniekoja kolhozs, pārbūvējot ēkas, to starp arī bijušo galdnieku darbnīcu un pirti par dzīvojamām mājām, tajās izmitinot kolhoza ļaudis.

2009. gadā Kazubrenčos dzīvojuši 14 iedzīvotāji un bija 5 mājas: Avenes, Kazubrenči 1, Kazubrenči 3, Kazubrenči 4, Kazubrenči 5.

## Atsauces
Lopdārzi

**Lopdārzi** (arī **Lopudārzi**, **Kaķit-Lapudārzi**) ir mazciems Krustpils pagasta  dienvidu daļā, Jelgavas—Krustpils dzelzceļa kreisajā malā.

Ciems atrodas aptuveni 3 km attālumā uz ziemeļrietumiem no Krustpils dzelzceļa stacijas. Viens no nedaudzajiem Krustpils pagasta ciemiem, kur 20. gadsimtā iedzīvotāju skaits ir pieaudzis. Padomju varas gados notikusi sešu jaunu māju celtniecība lopkopēju dzīvokļiem, kad blakus ciemam uzbūvēja lielu slaucamo govju un gaļas jaunlopu novietni. Šajos namos dzīvoja galvenokārt iebraukušie baltkrievi, kas, pārstājot darboties lielfermai, aizbrauca. Mūsdienās Lopdārzos septiņās mājās dzīvo seno dzimtu pēcteči. Ciema satiksmi ar tuvāk esošo ceļu Jēkabpils—Antuži nodrošina Lapu gatve.

## Vēsture
Pirmo reizi Lopdārzi kā sādža "Luopudārzi" rakstos minēti 1885. gadā. Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā sādžā  bijuši pieci māju saimnieki ar 28 cilvēkiem saimēs, no kuru locekļiem četri vīrieši bijuši plostnieki, viens kalējs, galdnieks, dzelzceļa strādnieks, kučieris. Pēc Vitebskas guberņas apdzīvoto vietu saraksta 1906. gadā sādžai "Лопударзь" zemes platība bijusi 118 desetīnas ar sešām  sētām, kurās dzīvojuši 33 ļaudis. 1935. gada tautas skaitīšana parāda, ka bijuši 6 māju saimnieki, kā arī Lopdārzu amatnieku māja. 1943. gada dokumenti uzrāda  5 saimniekus. Padomju varas gados mājās Tīrumnieki tika dibināts kolhozs "Balva".

2009. gadā Lopdārzos dzīvojuši 48 iedzīvotāji un bija 14 mājas: Brēķi, Ievas, Jaunkristi, Lapdārzi, Lejasspilvas, Mālkalni, Ozolbrēķi, Ozoli, Ozolkalns, Pīlādzīši, Spilvas, Tīrumnieki, Zobeni, Lopdārzi.

## Atsauces
Aizupes iela (Rīga)

**Aizupes iela** ir iela Bieriņos, Rīgas Zemgales priekšpilsētā. Iela sākas no Codes ielas, stiepjas paralēli Rīgas—Jelgavas dzelzceļa līnijai un beidzas krustojumā ar Engures ielu. Aizupes iela šķērso Mārupītes pieteku Bieriņgrāvi. Kopējais ielas garums ir 653 metri, tā klāta ar asfalta segumu. Ielā ir tikai savrupmāju apbūve.

## Ielu savienojumi
Aizupes iela ir savienota ar šādām ielām:
* Codes iela
* Vecmoku iela
* Ģimnastikas iela
* Engures iela

## Skatīt arī
* Bieriņi

## Atsauces
Mikēle Bartoli

**Mikēle Bartoli** (; dzimis  Pizā) ir bijušais profesionālais Itālijas šosejas riteņbraucējs. Viņš bija viendienas sacensību speciālists un uzvarēja trijos no pieciem klasikas pieminekļiem. Bartoli 1997. un 1998. gadā uzvarēja UCI Pasaules kausa kopvērtējumā.

## Biogrāfija
Bartoli par profesionāli kļuva 1992. gadā **' komandā un 1995. gadā pērcēlās uz [[Džankarlo Ferreti]] vadīto ''[[MG-Technogym]]'' komandu. 1998. gadā viņš pievienojās ''[[Asics (riteņbraukšanas komanda)|Asics]]''. Pēc ''Tour de France'', kurā uzvarēja [[Marko Pantāni]], ''Asics'' izrādīja interesi par līguma slēgšanu ar Pantani, bet Bartoli pameta komandu un pievienojās **' uz laika posmu no 1999. līdz 2001. gadam.

1997. un 1998. gadā Bartoli uzvarēja UCI Pasaules kausa kopvērtējumā. No 1998. gada 10. oktobrim līdz 1999. gada 6. jūnijam Bartoli atradās UCI Pasaules ranga pirmajā vietā. Šajos gados Bartoli palīgs bija Paolo Betīni, ar kuru Bartoli bija braucis kopā *[[MG-Technogym]]* un *[[Asics (riteņbraukšanas komanda)|Asics]]* komandās. Betīni turpināja uzlabot savu sniegumu. Pēc kritiena 1999. gada *Tour of Germany* Bartoli bija savainots un Betīni varēja demonstrēt savu sniegumu, uzvarot Ljēža—Bastoņa—Ljēža sacensībās. No tā brīža abi sportisti pieprasīja komandas līdera lomu. Lai arī viņi abi sastrādājās 2000. gada olimpiskajās spēlēs Sidnejā, nesaskaņas visspilgtāk izpaudās 2001. gada Pasaules čempionātā, kur abi atteicās sadarboties, kā rezultātā uzvarēja Spānijas pārstāvis Oskars Freire.

2002.—2003. gada sezonā Bartoli atkal pievienojās Ferreti vadītajai komandai, pārejot uz *[[Fassa Bortolo]]*, bet 2004. gadā pārcēlās uz **. 2004. gada ''Tour de France'' Bartoli izstājās no sacensībām pēc tam, kad komandas vadītājs Bjarne Rīss viņu atsauca no atrāviena, lai aizsargātu komandas kapteini Ivanu Baso.
Bartoli pārtrauca savu karjeru pēc savainojumiem 2004. gada sezonas beigās. Viņš izteicās: "Es vairs nebiju motivēts turpināt... Es vairs nevaru būt augstākā līmeņa braucējs un tam bija lielāka ietekme uz manu lēmumu kā manām nesenajām fiziskajām problēmām."

Bartoli bija viens no panākumiem bagātākajiem sava laika klasiku braucējiem. Viņš uzvarējis dažādās klasiskajās sacensībās, sākot ar Flandrijas tūri 1996. gadā un *[[Omloop "Het Volk"]]* 2001. gadā, paugurainās sacensībās kā Ljēža—Bastoņa—Ljēža 1997. un 1998. gadā, *[[Züri-Metzgete]]* 1998. gadā, *[[La Flèche Wallonne]]* 1999. gadā un *[[Amstel Gold Race]]* 2002. gadā. *[[Giro di Lombardia]]* uzvaras tika gūtas 2002. un 2003. gadā. 2000. gadā viņš bija Itālijas čempions un uzvarēja īsās daudzdienu sacensībās kā *[[Tirreno–Adriatico]]*, *[[Tour de Reggio Calabria]]* un *[[Three Days of De Panne]]*.

Itālijas laikraksts *[[La Gazzetta dello Sport]]* norādījis uz Bartoli saistību ar segvārdu "Sansone" sporta ārsta Eufemanio Fuentesa datubāzē ''Operación Puerto'' dopinga lietā. Sansone ir Bartoli suņa vārds.

## Atsauces
Pēteris Briedis

**Pēteris Briedis** ( — ) bija Latvijas politiķis. Bijis nedemokrātiski ievēlētās Tautas Saeimas priekšsēdētājs (1940) un Latvijas PSR Augstākās Padomes priekšsēdētājs (1940—1947).

## Biogrāfija
Pēteris Briedis dzimis  Skultes pagastā. Rīnūžos apmeklējis pamatskolu, taču 12 gadu vecumā sācis strādāt. 1924. gadā pārcēlies uz Rīgu, kur strādāja ostā. Šajā laikā iesaistījās kreisi noskaņotās arodbiedrībās. 1927. gadā iestājies Latvijas Komunistiskajā partijā, gadu vēlāk ievēlēts partijas komitejā. Politiskās darbības dēļ vairākkārt ticis arestēts. No 1931. līdz 1937. gadam atradies cietumā. 1939. un 1940. gados bija kompartijas sekretārs.

1940. gadā piedalījies nedemokrātiskajās Tautas Saeimas vēlēšanās no vienīgā — "Darba tautas bloka" — saraksta. Ievēlēts no Rīgas apgabala. Kļuvis par Tautas Saeimas priekšsēdētāju. Pēc Latvijas inkorporācijas PSRS Briedis darbu turpināja kā Latvijas PSR Augstākās Padomes priekšsēdētājs. Piedalījies Otrā pasaules karā partizānu kustībā, 1943. gadā ticis smagi ievainots un kļuvis par invalīdu. Līdz 1951. gadam un no 1959. līdz 1963. gadam bija LPSR AP deputāts. No 1953. gada līdz 1962. gadam bija LPSR zvejnieku kolhozu savienības priekšsēdētājs. 
Miris  pēc ilgas slimības.

Apbalvots ar Sarkanā karoga ordeni un vairākām medaļām.

## Atsauces
Zeļķi

**Zeļķi** (kļūdaini **Zeltiņi**)  ir skrajciems Krustpils pagasta  dienvidrietumu daļā, Daugavas labajā krastā no Dzeņiem līdz Jelgavas—Krustpils dzelzceļa Zeļķu tilta pār Daugavu.

Ciems izveidojies no bijušās Zeļķu muižas. Zeļķi kā skrajciems sācis veidoties pirms Pirmā pasaules kara, sadalot bijušās muižas zemes, bet pilnībā izveidojies Latvijas pirmās agrārās reformas laikā. Sākotnēji ciems saglabājis nosaukumu Zeļķu muiža. Neskatoties uz to, ka ciems atrodas Daugavas plūdu apdraudētā teritorijā, visas mājas, izņemot trīs, ir saglabājušās. Muižas ēkas drupās mūsdienās izveidota brīvdabas sarīkojumu vieta.
 
## Vēsture
Pirmo reizi Zeļķi kā muiža rakstos minēti 1885. gadā.  Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā Zeļķu foļvarkā bijušas trīs dzīvojamās ēkas, no kurām vienā dzīvojis rentnieks ar ģimeni un kalpiem — kopumā 14 ļaudis, bet pārējās divās mājās dzīvoja vagars, gans un 11 muižas strādnieku ģimenes. Kopējais iedzīvotāju skaits bijis 64 cilvēki. 1906. gadā muižai zemes platība bijusi 414 desetīnas, viena sēta ar 23 cilvēkiem pārvaldnieka mājā, divas kalpu mājas šajā gadā netika datos ietvertas. 1909. gadā muižas zeme tika uzmērīta. 1935. gada tautas skaitīšana parāda, ka bijusi viena vecsaimniecība un 15 jaunsaimniecības, kuru katras vidējā zemes platība bijusi 23—27 ha. 1943. gadā Zeļķos bijušas 16 mājas ar 73 cilvēkiem. Padomju varas gadu sākumā Ozolu mājās atradās kopsaimniecības "Brīvā Daugava" kantoris un feldšeru punkts. 1984. gadā bijušas 18 saimniecības ar 39 iedzīvotājiem.

2009. gadā Zeļķos dzīvojuši 33 iedzīvotāji un bija 14 mājas: Braunsala, Imantas, Kairiši, Krasta Zeļķi, Laimdotas, Laumiņas, Liepziedi, Pelēči, Valteri, Veczeļķi, Zeļķīši, Zeļķu Rijnieki, Zeļķi 3 un Zeļķi 4.

## Atsauces
Spuņģēni

**Spuņģēni** (arī **Spuņgāni**, kļūdaini — **Spungēni**) ir apdzīvota vieta Jēkabpils novada Krustpils pagastā, pagasta administratīvais un kultūras centrs. Izvietojies pagasta dienvidrietumu daļā Kārklupītes krastos, abpus Rīgas—Daugavpils šosejai () aptuveni  no Jēkabpils pilsētas robežas.

Ciema teritorijā atrodas arheoloģiskais piemineklis — Spuņģēnu Mantas kalniņš.

## Vēsture
Pirmo reizi Spuņģeni kā sādža Spungani rakstos minētas 1885. gadā.  Pēc tautas skaitīšanas datiem 1897. gadā sādžā  bijuši deviņi turīgi saimnieki, jo četrām mājās bijušas kalpones. Sādžā bijis kalējs, galdnieks, zvejnieks, divi plostnieki. Pēc Vitebskas guberņas apdzīvoto vietu saraksta 1906. gadā sādžai zemes platība bijusi 158 desetīnas ar astoņām  sētām, kurās dzīvojuši 52 ļaudis. Vēl atsevišķi minēta 1 sēta bez zemes īpašuma ar 6 iedzīvotājiem. 1935. gada tautas skaitīšana parāda, ka bijuši 8 māju saimnieki ar 26 cilvēkiem. 1943. gadā arī bijušas astoņas sētas. No 1943. gadā minētām mājām līdz mūsu dienām saglabājušās sešas, visās dzīvo mantinieki.

## Apbūve
Ciema pašreizējais veidols tapa galvenokārt padomju varas gados, apbūvējot veco Spuņģēnu ciemu. Ciema dzīvojamā apbūve izvietota divās vietās. Lielākais masīvs izkārtojies uz austrumiem no vecā ciema līdz Rīgas—Krustpils dzelzceļam. Masīvā atrodas trīs daudzdzīvokļu mājas, pārdesmit privātmājas, Šeit darbojas arī veikals, bibliotēka un medicīnas pakalpojumu centrs. Otrs dzīvojamais rajons izkārtojies Rīgas—Daugavpils ceļa labajā pusē, kur individuālā apbūve grupējas vienas ielas abās pusēs.

Ciema dienvidu pusē, Rīgas—Daugavpils šosejas kreisajā pusē atrodas vienā namā pagasta pārvaldes nams un kultūras nams, kas tika uzcelts padomju varas gados kā kolhoza "Ļeņina karogs" valdes ēka un klubs. Mūsdienās telpas šajā namā ir rekonstruētas. 2008. gadā blakus kultūras namam tika uzbūvēta 800 m2 liela sporta zāle. Pretī kultūras namam šosejas pretējā pusē atrodas veikala un ēdnīcas ēkas, kas pašlaik netiek izmantotas. Tālāk, uz Jēkabpils pusi atrodas motelis un kafejnīca "Sapnis".

thumb|left|150px|Motelis "Sapnis" Spuņģēnos.
Vienu kilometru Rīgas virzienā no kantora ēkas Rīgas—Daugavpils ceļa kreisajā pusē atrodas smago automašīnu tehniskās apkopes servisa centrs. Šī apbūve tika celta arī padomju varas gados kā kolhoza mehāniskās darbnīcas un dispečeru dienests.

2009. gadā Spuņģēnos bija šādas mājas: Ādami, Āmuri, Atmiņas, Āveskalni, Ceriņi, Čāpuļi, Dailes, Dārtas, Daugavieši, Dunduri, Dzintari, Griezes, Ieviņas, Irši, Jaunsētas, Jaunsidrabiņi, Kalmes, Kalmītes, Kastaņas, Ķirši, Lazdas, Marijas, Meijas, Mežarasas, Mežsētas, Oliņi, Ozoliņi, Ozolzīles, Pūpoli, Rozīši, Rudzīši, Sapnis, Sarmas, Smilgas, Spungēni 1, Spungēni 2, Spungēni 3, Spungēni 7, Spungēni 13, Spungēni 14, Spungēni 20, Spungēni Daugava, Stradi, Strazdiņi, Tūjas, Vējkalni, Veldzes, Vijas, Vītoli un Zvani.

## Iedzīvotāju skaita izmaiņas

## Atsauces
Nokia 1112

**Nokia 1112** ir lēts GSM mobilais telefons, kuru ražoja Nokia. Tā ražošana tika uzsākta 2006. gadā. Izmantojot grafiskas ikonas un liela izmēra fontus, ir viegli izmantojams telefons, kura mērķauditorija ir cilvēki, kas 1112 ir izvēlējušies kā pirmo mobilo telefonu.

Nokia 1112 ir divu joslu telefons, un var strādāt GSM-900/GSM-1800 un GSM-850/GSM-1900 tīklos. Telefonam ir 96 x 68 pikseļu vienkrāsains ekrāns, ar baltu ekrāna apgaismojumu un iebūvētu brīvroku skaļruni.

Telefonam ir iebūvētas lietotnes kā kalkulators un hronometrs, un tas atbalsta polifoniskās melodijas. Neskaitot tādas pamatfunkcijas kā īsziņu nosūtīšana un vienkrāsainu, grafisku attēlu nosūtīšanu, telefonā ir arī runājošs pulkstenis un modinātājs.

## Skatīt arī
* Nokia

## Atsauces

## Ārējās saites
*
Spēlmaņu nakts 1993

Latvijas profesionālo teātru 1993. gada jauniestudējumu skates balvu pasniegšanas ceremonija un noslēguma vakars norisinās  Rīgas Latviešu biedrības namā. Balvu pasniegšanas ceremonijas un noslēguma vakara scenārija autors un režisors — Jānis Siliņš, scenogrāfs — Ints Sedlenieks, ceremonijas vadītājs — Jānis Siliņš un Māra Eglīte.

## Žūrija
Latvijas Teātra darbinieku savienības valde 1993. gadu profesionālajos teātros nolemj izvērtēt atšķirīgi kā līdz šim: tiek apstiprināta Neatkarīgā žūrija, kurā iesaistīti 37 dažādu jomu profesionāļi (mākslas zinātnieki, filozofi, literatūras zinātnieki, žurnālisti, juristi, darījumu cilvēki, diplomāti): Jānis Jurkāns, Baiba Rubesa, Nora Ikstena, Ingrīda Burāne, Ella Buceniece, Ilze Matisone, Ruta Veidemane, Ija Bite, Modris Ģelzis, Imants Plotnieks, Dace Ginote, Inta Karule, Brigita Borga, Jaroslavs Sozaņskis, Laima Andersone — Silāre, Dainis Bērziņš, Aina Ulmane, Aina Birkava, Imants Vikmanis, Liene Kauliņa, Ivars Rudzītis, Ivars Bārdiņš, Tija Erdmane, Vitālijs Teivāns, Andris Plotnieks, Juris Eihmanis, Jānis Celms. Arī daži teātra kritiķi: Guna Zeltiņa, Anda Burtniece, Lilija Dzene un Normunds Naumanis. Žūrijas priekšsēdētājs pirmos trīs gadus ir Ģirts Nagainis.
Teātri pēc saviem ieskatiem nominēja, viņuprāt, labākos veikumus 17 kategorijās. Žūrija atsijāja no visiem iesniegumiem 2 — 5 labākos, kurus pēc tam iekļāva balsojuma lapā.
Fināla balsošana par labākajiem notiek 1994. gada 23. maijā.

## Laureāti un nominācijas
*Piez.: Pie nominācijām uzskaitīti visi izvirzītie pretendenti; laureāti atrodas saraksta augšgalā un ir izcelti *'treknrakstā*'.*
Sidrabenia

***Sidrabenia*** bija 1927. gadā Kauņā dibinātā latviešu studentu korporācija. Tās krāsas bija: sarkans-balts-zaļš. Devīze: *Draugam, zinātnei, tēvijai*.

Tās nosaukums ir senās zemgaļu Sidrabenes zemes latinizēta forma.

## Vēsture
*Sidrabenia* dibinātā 1927. gadā Kauņā, Lietuvā kā Lietuvas Universitātes (no 1930. gada Vītauta Dižā Universitātes) latviešu studentu korporācija. Niecīgā biedru skaita dēļ savu darbību pārtraukusi 1938 vai 1939. gadā.
Pēc otrā pasaules kara Sidrabenia atjauno savu darbību trimdā. Veiksmīgi atsāk arī jaunu biedru uzņemšanu. Korporācija nebija uzņemta Latvijas korporāciju apvienībā, bet atsevišķos gadījumos piedalījās tās rīkotajos pasākumos viesu statusā.
Trimdas gados izdeva interno žurnālu *Draugs Draugam*.

### Biedri
Korporāciju dibināja Vītauta Dižā universitātē studējošie latviešu tautības studenti. Tā kā latviešu studentu skaits Kauņā bija salīdzinoši niecīgs korporācija bija spiesta pārtraukt savu aktīvo darbību. Līdz 1940. gadā korporācijā bija uzņemti ap 50 biedri. Trimdā kopējais biedru skaits sasniedza 70 cilvēkus.

2007. gadā visā pasaulē apzināti 3 biedri, līdz ar to *Sidrabenia* tiek uzskatīta par aktīvo darbību izbeigušu, lai gan oficiāla lēmuma par to nav.

Pazīstamākie sidrabeņi bija: virsnieks un trimdas sabiedriskais darbinieks Vilmārs Kukainis, mācītājs Jānis Kalvāns. Goda filistri: ģenerāļi Oskars Dankers, Jānis Priede, Voldemārs Skaistlauks, diplomāts Ludvigs Sēja. Par varonību Latvijas brīvības cīņās 5 sidrabeņi apbalvoti ar Lāčplēša Kara ordeni.

## Atsauces
Kārlis Zariņš (dziedātājs)

**Kārlis Zariņš** (dzimis  Rīgā, miris ) bija latviešu operdziedātājs, tenors.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1930. gadā Rīgā strādnieku ģimenē. 1944. gadā pabeidza mācības Rīgas 33. septiņgadīgajā skolā, tad mācījās Industriālajā politehnikumā un 23. vakarskolā. No 1955. līdz 1960. gadam studēja Latvijas Valsts konservatorijā, pēc tam uzņemts LPSR Valsts operas un baleta teātra trupā.

1960. gadā stažējās Bulgārijā pie profesora Iļjas Josifova. Turpmākajos gados Kārlis Zariņš uzstājās daudzos ārvalstu operteātros, no 1970. līdz 1980. gadam bija Maskavas Lielā teātra ārštata solists. Karjeras laikā izpildīja ap 60 tenora partiju.

Kārlis Zariņš bija ilggadīgs Latvijas Mūzikas akadēmijas pasniedzējs, profesors LMA Vokālajā nodaļā.

## Personīgā dzīve
No 1953. gada laulībā ar Regīnu Zariņu. Meita Zane gājusi bojā 2003. gadā. Miris  pēc smagas slimības, izvadīts tika no Latvijas Nacionālās operas un baleta Lielās zāles.

## Diskogrāfija
* Kārlis Zariņš: Operu ārijas (1968, LP)
* Kārlis Zariņš: Populāras operu ārijas (2000, CD)
 
## Apbalvojumi
* Latvijas PSR Nopelniem bagātais skatuves mākslinieks (1965)
* Latvijas PSR Tautas skatuves mākslinieks (1972)
* Latvijas PSR Valsts prēmija (1974)
* PSRS Tautas skatuves mākslinieks (1976)
* Tautu draudzības ordenis (1980)
* Lielā Mūzikas balva — par izcilu ieguldījumu Latvijas vokālajā mākslā (1994)
* Ministru kabineta balva (1996)
* "Aldara" balva — par mūža ieguldījumu Latvijas operas un baleta mākslā (1999)
* IV šķiras Triju Zvaigžņu ordenis (2001) 
* Lielā Mūzikas balva — par mūža ieguldījumu (2005)

## Atsauces

## Ārējās saites
* Kārlis Zariņš: 45 gadu krājums , intervija NRA/TVNET
* Profils LNO mājaslapas arhīvā
Oskars Nīmeiers

**Oskars Nīmeiers** (*Oscar Ribeiro de Almeida Niemeyer Soares Filho*; dzimis , miris ) bija brazīliešu arhitekts.

Viņu uzskata par vienu no nozīmīgākajiem arhitektiem, kas attīstījuši moderno arhitektūru. Nīmeiers pazīstams kā sabiedrisko ēku projektētājs Braziljā, kas 1960. gadā kļuva par valsts galvaspilsētu. Tāpat sadarbojies ar citiem arhitektiem Apvienoto Nāciju Organizācijas vadības ēkas Ņujorkā projektēšanā. 1964. gada militārā apvērsuma laikā pameta valsti un atgriezās tajā 1985. gadā. 1988. gadā saņēmis Prickera arhitektūras balvu. Laikā no 1992. līdz 1996. gadam bijis Brazīlijas komunistiskās partijas prezidents. Karjeras laikā dizainējis apmēram 600 projektus. Miris  104 gadu vecumā.

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Muhammads Mursī

**Muhammads Mursī Īsa el Ajjāts** (; dzimis , miris ) bija ēģiptiešu politiķis, Ēģiptes prezidents (2012—2013).

Izglītību ieguvis Kairas Universitātē un Dienvidkalifornijas Universitātē ASV. Laikā no 2000. līdz 2005. gadam bijis Ēģiptes parlamenta apakšpalātas loceklis, kā arī vadošais Musulmaņu brālības biedrs. 2011. gadā kļuva par jaundibinātās Brīvības un taisnības partijas vadītāju. Morsī bija partijas kandidāts 2012. gada maijā—jūnijā notikušajās prezidenta vēlēšanās. 2012. gada 24. jūnijā viņš tika paziņots par vēlēšanu uzvarētāju ar 51,7% balsu. Viņš kļuva par pirmo demokrātiski ievēlēto Ēģiptes prezidentu valsts vēsturē. Amatā stājās . 2013. gada valsts apvērsuma rezultātā viņš tika gāzts no amata. 2015. gadā piespriests nāvessods par viņa lomu masveida cietumnieku bēgšanā 2011. gadā.

Mira tiesas sēdes laikā 2019. gada 17. jūnijā.

## Atsauces