open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Voloka

thumb|300x300px|Voloku shematisks attēls.Apzīmējumi: volokas robežas ir attēlotas ar treknu līniju, bet trejlauku robežas – smalku.
**Voloka** (, , ) bija vēsturiska zemes platības mērvienība un nodokļu vienība Lietuvas dižkunigaitijā, ko ieviesa 16. gadsimta vidū. Tā kļuva par pamatu agrārajai un nodokļu sistēmai līdz pat 19. gadsimtam.

## Definīcija un izmērs
Viena standarta voloka atbilda 33 morgām jeb aptuveni 21,38 hektāriem (Lietuvā) vai 16,08 ha (poļu voloka). Mērvienība tika noteikta kā taisnstūrveida zemes gabals, kura malas parasti bija 30 reiz 1100 asis (viena Lietuvas ass bija aptuveni 2,13 metri).

Zemes kvalitāte noteica to, cik lielu reālo platību aizņēma viena nodokļu voloka:
* Laba zeme: 33 morgas;
* Vidēja zeme: 36 morgas;
* Slikta zeme: 40 morgas;
* Ļoti slikta zeme: līdz pat 46 morgām.

### Izmēri
1 voloka = 33 morgas = 21,38 ha

1 morga = 2/3 desetīnas = 0,74 ha

1 desetīna = 1,0925 ha

## Voloku reforma
Voloku ieviešana bija saistīta ar Lietuvas dižkunigaita Sigismunda II Augusta ierosināto **Voloku reformu** (sākta 1547. gadā, oficiāli izsludināta 1557. gadā). Reforma paredzēja:
* Precīzu visas valsts un muižu zemes uzmērīšanu;
* Trīslauku sējas sistēmas ieviešanu (ziemas labība, vasaras labība un papuve);
* Zemnieku pārcelšanu no viensētām uz rindu ciematiem, kur katrai sētai tika piešķirta viena voloka vai tās daļa;
* Fiksētu nodevu un klaušu noteikšanu no katras volokas.
## Sociālā un ekonomiskā ietekme
Voloka nebija tikai mērvienība, bet gan saimnieciskā vienība. Viena zemnieku sēta parasti saņēma lietošanā vienu voloku zemes, par ko tai bija jāpilda klaušas (parasti 2 dienas nedēļā no volokas) un jāmaksā naudas nodeva (činšs). Ja saimniecība bija par vāju, voloku varēja dalīt starp divām vai četrām ģimenēm (pusvoloka vai ceturtdaļvoloka).

Reforma ievērojami palielināja muižu ienākumus un valsts kasi, taču vienlaikus tā pastiprināja zemnieku piesaisti zemei un dzimtbūšanas nostiprināšanos Lietuvas teritorijā.

## Izskaušana
Pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts sadalīšanas un Lietuvas teritoriju iekļaušanas Krievijas Impērijā, voloku pakāpeniski aizstāja ar krievu mērvienību desetīnu (aptuveni 1,09 ha). Tomēr Lietuvā un Baltkrievijā voloka kā sadzīves mērvienība saglabājās līdz pat 19. gadsimta vidus agrārajām reformām, bet dažos reģionos termins tika lietots līdz pat 20. gadsimta sākumam.

## Atsauces

## Ārējās saites
INIMA

**Informācijas tehnoloģiju un telekomunikāciju pētniecības un attīstības centrs** (), agrāk pazīstams kā **INIMA** jeb *Informātikas un lietišķās matemātikas institūts* ir tehnoloģiju pētniecības institūts Tirānā, Albānijā, kas kopš 2007. gada ir saistīts ar Tirānas Politehnisko universitāti. Tas tika dibināts 1986. gadā uz Skaitļošanas matemātikas centra (*QMLL*) bāxes. Pēdējais tika dibināts 1971. gadā, saistot to ar Tirānas Universitāti (*UT*), un 1973. gadā, kad tika dibināta Albānijas Zinātņu akadēmija, kļuva par vienu no zinātniskajām institūcijām, no kurām akadēmija sastāvēja. 

Apvienojot dažus no ievērojamākajiem informātikas un lietišķās matemātikas ekspertiem, INIMA ir spēlējusi galveno lomu visās informātikas attīstības jomās Albānijā, modernu metožu un tehnoloģiju ieviešanā dažādās Albānijas realitātes jomās, piemēram, ekonomikā, inženierzinātnēs, ģeoloģijā un kalnrūpniecībā, medicīnā un veselības aprūpē, lauksaimniecībā, lopkopībā utt.; jaunu speciālistu sagatavošanā, kā arī dažādu zinātnisko pakalpojumu sniegšanā, datorsistēmu uzstādīšanā un uzturēšanā utt.

2007. gadā INIMA tika likvidēta un pārstrukturēta kā daļa no Tirānas Politehniskās universitātes un pārdēvēta par "Informācijas tehnoloģiju un telekomunikāciju pētniecības un attīstības centru". 

## Atsauces
Toms Seijers

**Tomass Seijers** (; 1826. gada 15. vai 25. maijs — 1865. gada 8. novembris) bija angļu bokseris kas cīnījas ar kailām dūrēm. Tolaik boksā nebija oficiālu svara kategoriju, un, lai gan Seijers bija tikai 1,70 m garš un nekad nesvēra daudz vairāk par 68 kg, viņš bieži cīnījās ar daudz lielākiem un smagākiem vīriešiem. Karjerā, kas ilga no 1849. līdz 1860. gadam, viņš zaudēja tikai vienā no sešpadsmit cīņām. Viņš tika atzīts par Anglijas smagsvaru čempionu laikā no 1857. gada, kad viņš uzvarēja Viljamu Periju ("Tiptonas cīkstoni"), līdz savas karjeras beigām 1860. gadā.

Viņa ilgstošā slava bija atkarīga tikai no viņa pēdējās cīņas, kad viņš cīnījās ar amerikāņu čempionu Džonu Kamelu Hīnanu cīņā, kas boksa aprindās tiek uzskatīta par boksa pirmo pasaules čempionātu. Cīņa beidzās ar nekārtībām, kad skatītāji iebruka ringā, un tiesnesis tādēļ pasludināja cīņas rezultātu neizšķirtu.

Seijers, kuru uzskatīja par nacionālo varoni un kuram ar publisku ziedojumu palīdzību tika savākta ievērojama summa 3000 mārciņu apmērā, pēc tam aizgāja no ringa cīņam. Pēc viņa nāves piecus gadus vēlāk 39 gadu vecumā milzīgs pūlis vēroja viņa sēru korteža ceļu uz Londonas Haigetas kapsētu.
## Karjera

Seijers aizvadīja savu pirmo cīņu 1842. gadā tikai 16 gadu vecumā un palika nepārspēts līdz 1853. gada 18. oktobrim, kad 61. raundā zaudēja Netam Langhemam un kurš ieguva Anglijas vidējā svara čempiona titulu. Neskatoties uz šo neveiksmi, vienīgo viņa karjerā, Seijers tālāk turpināja uzvaru sēriju un 1858. gada 5. janvārī kļuva par Anglijas smagsvaru čempionu, uzvarot Bilu Bendžaminu. Viņš saglabāja savu titulu cīnās pret Tomu Padoku, vēlreiz pret Bilu Bendžaminu un pret Bobu Bretlu, pirms 1860. gada 17. aprīlī neizšķirti cīnījās pret amerikāņu bokseri Džonu K. Hīnanu, kas bija arī viņa pēdējā cīņa.
## Nāve

Viņš nomira Kamdentaunā Haistrītā 257 1865. gada 8. novembrī, sava tēva un divu bērnu klātbūtnē, un viņa bēres nedēļu vēlāk piesaistīja Kamdentaunā aptuveni 100 000 cilvēku. Saskaņā ar žurnāla “Spectator” sniegto informāciju pūlis, kas pavadīja zārku, stiepās vairāk nekā divu jūdžu garumā, un nestuves vilka četri zirgi, Seijera uzticamais suns sēdēja viens pats poniju pajūgā.

Toms Seijers ir apglabāts Haigeitas kapsētā, pie viņa marmora sarkofāga, ko veidojis tēlnieks Mortons Edvardss, atrodas viņa mastifa Liona akmens statuja, kurš bija galvenais sērotājs viņa bērēs. Mājai Kamdentaunā, kur viņš nomira, tagad ir Anglijas mantojuma zilā piemiņas plāksne.
## Piemiņa
* Toms Seijers tika iekļauts Starptautiskajā boksa slavas zālē 1990. gadā, kā viens no boksa attīstības pionieriem.

## Atsauces

## Ārējās saites
*
*Tom Sayers
*Sayers–Heenan fight
Ļudvinava

**Ļudvinava** () ir miests Lietuvā, Marijampoles apriņķa Marijampoles pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas Šešupes krastos 10 kilometrus uz dienvidiem no Marijampoles.

## Vēsture
Apdzīvotā vieta sākusi veidoties 18. gadsimta sākumā. 1715. gadā muižnieks Ļudviks Konstantīns Pocejs šeit nodibināja miestu un nosauca to savā vārdā. 1791. gadā Polijas karalis un Lietuvas dižkunigaitis Augusts II Stiprais piešķīra Ļudvinavai Magdeburgas tiesības un ģerboni, bet jau 1792. gadā pašpārvalde un ģerbonis tika atņemti. 19. gadsimtā miests kļuva par nozīmīgu vietējās tirdzniecības centru, lai arī 1870. gadā Ļudvinava bija zaudējusi pilsētas tiesības.

Pēc Molotova-Rībentropa pakta papildus "draudzības" līguma parakstīšanas lielākā daļa Lietuvas nonāca PSRS ietekmes zonā, bet Ļudvinava (tāpat, kā Kapčamiests un Vilkavišķi) — Vācijas zonā.

Padomju periodā Ļudvinava bija padomju saimniecības "Ļudvinava" centrālais ciemats. Saimniecība specializējās laukkopībā un lopkopībā, kas veicināja miesta infrastruktūras paplašināšanos, tostarp daudzdzīvokļu māju un kultūras iestāžu celtniecību. 2001. gadā miestam tika atjaunots vēsturiskais ģerbonis.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Ļudvinavas Sv. Ludvika baznīca: pašreizējā mūra baznīca celta 1918. gadā klasicisma stilā, aizstājot iepriekšējo koka celtni, kas gāja bojā Pirmā pasaules kara laikā.
* Parks un upju sateka: miesta teritorijā atrodas gleznaina Dovines un Šešupes satekas vieta, kas ir iecienīta atpūtas zona.
* Piemineklis Lietuvas neatkarības desmitgadei: uzstādīts 1928. gadā, padomju laikā nojaukts, bet 1989. gadā atjaunots.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Ļudvinavas Kaza Borutas ģimnāzija (nosaukta šeit dzimušā slavenā rakstnieka un dzejnieka vārdā), bibliotēka, pasts un kultūras nams. Ļudvinava ir pazīstama ar savām tradīcijām, īpaši kopienas svētkiem un sporta pasākumiem pie upes. Pateicoties Marijampoles tuvumam, miests ir kļuvis par pievilcīgu dzīvesvietu tiem, kas strādā apriņķa centrā.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Marijampoles pašvaldības vietne
Erevānas Vēstures muzejs

**Erevānas vēstures muzejs** () ir vēstures muzejs, kas atrodas Erevānā, Armēnijas galvaspilsētā. Tas atrodas ēkā, kas pievienota Erevānas rātsnamam. Ēkas arhitekts bija J. Torosjans.

Muzejs tika atklāts 1931. gadā. Sākumā tā nosaukums bija **Komunālais muzejs** (). Tas atradās divās telpās Erevānas Ugunsdzēsības depo ēkas otrajā stāvā. 1936. gadā tas pārcēlās uz Zilo mošeju (). No 1994. līdz 1997. gadam muzejs atradās bijušajā Hripsimas sieviešu ģimnāzijā. No 1997. līdz 2005. gadam muzejs darbojās vienā no revolucionāra un politiķa Stepana Šaumjana vārdā nosauktās skolas ēkām. 2005. gadā muzejs tika izvietots  jaunā ēkā Erevānas rātsnama kreisajā spārnā.

## Kolekcija
2017. gadā Erevānas Vēstures muzejā bija vairāk nekā 94 000 priekšmetu, kas atspoguļo vietējo kultūru no senajiem laikiem līdz mūsdienām - skulptūras, vēstules, grāmatas, fotogrāfijas un daudz kas cits.

## Atsauces
Meškuiči

**Meškuiči** () ir miests Lietuvā, Šauļu apriņķa Šauļu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas starp Voverķes un Tautines upītēm 18 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Šauļiem, pie maģistrāles A12 (Rīga—Šauļi—Tauraģe—Karaļauči).

## Vēsture
Meškuiči rakstos pirmo reizi minēti 1557. gadā sakarā ar "Voloku reformu". Miesta nosaukums tautas etimoloģijā tiek saistīts ar vārdu ‘lācis’ (*meška*), jo senatnē šeit bijuši biezāki meži. 1691. gadā Meškuiči saņēma tirgus miesta privilēģijas. 18. gadsimta beigās muiža piederēja grāfam Platonam Zubovam. Pirmā pasaules kara laikā vācu armija caur Meškuičiem uzbūvēja Šauļu—Rīgas dzelzceļa līniju.

Padomju periodā Meškuiči bija kolhoza *Raudonosios vėliavos* centrālais ciemats. Pateicoties atrašanās vietai pie galvenā autoceļa un dzelzceļa līnijas Viļņa—Rīga, miests attīstījās kā nozīmīgs lauksaimniecības produkcijas pārstrādes un transporta mezgls. 1999. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis, kurā attēlots lācis, kas tur zelta atslēgu.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Meškuiču Sv. bīskapa Staņislava baznīca: celta 1897. gadā eklektikas stilā ar neobaroka elementiem. Tā ir balta mūra celtne ar diviem torņiem.
* Piemineklis kritušajiem par Lietuvas brīvību: atrodas miesta centrālajā laukumā, uzstādīts 1930. gadā, vēlāk padomju laikā nojaukts un pēc neatkarības atjaunošanas atjaunots.
* Krustu kalns: atrodas aptuveni 6 kilometrus uz dienvidrietumiem no miesta. Lai gan administratīvi tas atrodas citā seņūnijā, Meškuiči vēsturiski un loģistiski ir cieši saistīti ar šo pasaules mēroga svētvietu.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Meškuiču ģimnāzija, bibliotēka, pasts, kultūras nams un slimnīca. Pilsētiņā ir attīstīta pārtikas rūpniecība un pakalpojumu sektors, kas apkalpo garāmbraucošos tūristus un kravas transportu. 

Meškuiči ir pazīstami arī ar savām sporta tradīcijām, īpaši vieglatlētikā, un vietējie iedzīvotāji aktīvi piedalās novada kultūras dzīvē, uzturot žemaišu izloksnes īpatnības.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Šauļu rajona pašvaldības vietne
Morske Oko (Polija)

**Morske Oko** () ir lielākais kalnu ezers Augstajos Tatros, Polijas dienvidos, pie pašas Slovākijas robežas. Tas atrodas Tatru Nacionālajā parkā, Ribi potokas ielejā 1395 m augstumā virs jūras līmeņa. Ezers izvietojies Polijas augstākās virsotnes Risi pakājē, un gar to ved viens no diviem populārākajiem pārgājienu maršrutiem uz šo virsotni.

Ezeru ieskaujošās virsotnes paceļas aptuveni 1000 metrus virs tā virsmas, augstākā no tām ir Risi (2501 m vjl.). Agrāk Morske Oko tika saukts par *Rybie Jezioro* ("Zivju ezers") tā dabisko zivju populācijas dēļ, kas Tatru ezeros ir reta parādība. Arī šobrīd ezerā dzīvo daudz foreļu. Nosaukums "Morske Oko" ("Jūras acs") ir cēlies no senas leģendas, kas stāsta, ka ezers bija savienots ar jūru pa pazemes eju.

Uz morēnas vaļņa, kas no ziemeļiem norobežo ezeru, 1405 metrus virs jūras līmeņa atrodas tūristu nams, kas ir viens no vecākajiem Tatru kalnu namiņiem.

Morske Oko ezers ir viens no populārākajiem galamērķiem Tatros, ko atvaļinājumu sezonā bieži vien apmeklē vairāk nekā 50 000 apmeklētāju. To var sasniegt kājām apmēram divu stundu laikā no tuvākā ceļa, kas atļauj piekļuvi ar motorizētiem transportlīdzekļiem. Daudzi tūristi izvēlas doties ceļojumā ar zirgu pajūgiem. Vieta cieš no pārlieku liela apmeklētāju daudzuma, tās popularitātes dēļ ir aizliegts peldēties ezerā vai barot foreles.

## Atsauces

## Ārējās saites
Esperantists

**Esperantists** jeb **esperantiste** ir cilvēks, kas lieto starptautisko palīgvalodu esperanto vai aktīvi atbalsta tās izplatīšanu un lietojumu. Šis jēdziens attiecas gan uz valodas pratējiem, kuri izmanto esperanto saziņā, gan uz tiem, kuri iesaistās tās popularizēšanā, kultūras un izglītības iniciatīvās vai plašākā starptautiskajā kustībā. Termins ir cieši saistīts ar pašu esperanto kā valodu, ko 1887. gadā izveidoja Ludviks Zamenhofs, un tas tiek lietots gan valodniecībā, gan sociokulturālā nozīmē. Tas var apzīmēt dažādu līmeņu lietotājus — no iesācējiem līdz pieredzējušiem runātājiem, rakstniekiem, tulkotājiem un organizāciju dalībniekiem, kā arī cilvēkus, kuri identificējas ar ideju par neitrālu starptautisku saziņu un kultūru dialogu.

Vēsturiski termina nozīme tika precizēta esperanto kustības ietvaros. 1905. gada Bulonjas deklarācijā par esperantistu tika definēta jebkura persona, kas zina un lieto šo valodu, neatkarīgi no tās lietošanas mērķiem. Leksikogrāfiskajos skaidrojumos jēdziens var ietvert arī cilvēkus, kuri īpaši aktīvi vai aizrautīgi atbalsta esperanto izplatību kā starptautisku valodu. Esperantistu kopiena ir cieši saistīta ar valodas attīstību un uzturēšanu — tā veido literatūru, periodiku, organizē starptautiskus pasākumus un uztur globālu komunikācijas tīklu. Tādējādi “esperantists” apzīmē ne tikai valodas lietotāju, bet arī dalībnieku plašākā kultūras un idejiskā kustībā.

## Ārējās saites
Naujamieste

**Naujamieste** () ir miests Lietuvā, Panevēžas apriņķa Panevēžas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas Nevēžas upes labajā krastā, 15 kilometrus uz dienvidrietumiem no Panevēžas.

## Vēsture
Naujamieste rakstos pirmo reizi minēta 16. gadsimta otrajā pusē. Tiek uzskatīts, ka Vītauts Dižais šeit nometinājis karaīmus Upītes pils aizsardzībai un miesta sākotnējais nosaukums bijis Karaīmu Naujamieste (*Karaimų Naujamiestis*). Miesta attīstība vēsturiski bijusi saistīta ar muižnieku Oginsku un vēlāk Karpu dzimtām. 1584. gadā šeit tika uzcelta viena no pirmajām reformātu baznīcām Lietuvā, taču vēlāk, kontrreformācijas ietekmē, miests kļuva par izteiktu katoļu centru.

Padomju periodā Naujamiestis bija kolhoza centrālais ciemats. 1958. gadā Naujamiestei piešķīra pilsētciemata statusu. Šī saimniecība bija viena no turīgākajām un modernākajām Panevēžas rajonā, kas ļāva mērķtiecīgi labiekārtot miesta centru, uzcelt plašu kultūras namu, skolu un daudzdzīvokļu mājas strādniekiem. 2008. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Naujamiestes Sv. apustuļa Mateja baznīca: monumentāla neogotikas stila mūra baznīca ar diviem torņiem, celta no 1899. līdz 1908. gadam. Baznīca 2007. gadā cieta lielā ugunsgrēkā, taču vēlāk tika pilnībā restaurēta.
* Karaīmu kapi: netālu no miesta atrodas vēsturiska karaīmu kapsēta, kas liecina par šīs etniskās grupas klātbūtni reģionā kopš Lietuvas dižkunigaitijas laikiem.
* Piemineklis dzejniekam Simonam Stanevičam: atrodas miesta centrā.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Naujamiestes vidusskola, bibliotēka, pasts un aktīvs kultūras centrs. Naujamieste ir pazīstama ar savām tradīcijām lietišķajā mākslā, īpaši klūgu pīšanā. Pateicoties salīdzinoši nelielajam attālumam no Panevēžas, daudzi iedzīvotāji ikdienā mēro ceļu uz darbu pilsētā, saglabājot miestu kā mierīgu un zaļu dzīvesvietu.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Panevēžas rajona pašvaldības vietne
Kaigu purvs (dabas liegums)

**Kaigu purvs** ir dabas liegums Jelgavas novada Līvbērzes pagastā. Liegums aizņem Kaigu purva ziemeļdaļu pie Kalnciema, tā saukto Frišmaņa purvu.

Liegums izveidots 2004. gadā purva tilbītes un dzeltenā tārtiņa populāciju aizsardzībai. Sastopamas arī citas augstajiem purviem raksturīgas retās putnu sugas. Lieguma teritorija rudens migrāciju laikā ir atpūtas vieta sējas un baltpieres zosīm.

Iekļauts *[[Natura 2000]]* — Eiropas nozīmes aizsargājamo dabas teritoriju tīklā.

## Atsauces
Alanta

**Alanta** () ir miests Lietuvā, Utenas apriņķa Molētu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas Virintas upes krastā iepretī Alantas upītes ietekai, 31 kilometru uz ziemeļrietumiem no Molētiem, pie ceļa Molēti—Anīkšči.

## Vēsture
Alanta rakstos pirmo reizi minēta 1436. gadā, kad Lietuvas dižkunigaitis Žigimants to dāvināja Kristiānam Astikam. Vēlāk miests piederēja ietekmīgajām Radzivilu un poļu muižnieku Pomarnacku dzimtām. 16. gadsimtā Alanta ieguva miesta tiesības.

Padomju periodā Alanta bija nozīmīgs lauksaimniecības izglītības un saimnieciskais centrs. Šeit atradās Alantas sovhoztehnikums, kas specializējās kvalificētu lauksaimniecības speciālistu sagatavošanā un lopkopībā. 1992. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Alantas Sv. apustuļa Jēkaba baznīca: celta no 1904. līdz 1909. gadam neoromānikas stilā. Tā ir monumentāla balta mūra celtne ar diviem augstiem torņiem, kas dominē apkārtējā ainavā.
* Alantas muižas ansamblis: atrodas Naujasodes ciemā miesta pievārtē. Muižas pils celta 19. gadsimta vidū klasicisma stilā. Mūsdienās muižā darbojas muzejs, mākslas galerija un Alantas tehnoloģiju un biznesa skola. Muižu ieskauj vēsturisks parks ar dīķiem.
* Vēsturiskais miesta centrs: saglabājusies tradicionālā Augštaitijas miesta apbūve ar mūra un koka ēkām.
* Alantas sinagoga: 19. gadsimtā celta sinagoga.
* Alantas pilskalns: atrodas netālu no miesta, liecina par apvidus seno apdzīvotību.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Alantas ģimnāzija, bibliotēka, pasts un kultūras nams. Alanta ir pazīstama kā aktīvs kultūras tūrisma galamērķis, pateicoties muižā rīkotajām izstādēm un plenēriem. Miesta apkārtne ir kalnaina un ezeriem bagāta, kas padara to pievilcīgu dabas tūrisma cienītājiem. 

## Atsauces

## Ārējās saites

* Molētu rajona pašvaldības vietne
Igļauka

**Igļauka** () ir miests Lietuvā, Marijampoles apriņķa Marijampoles pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas Īgles upītes un Īglas ezera krastā 20 kilometrus uz austrumiem no Marijampoles, pie maģistrāles A16 (Viļņa—Prieni—Marijampole).

## Vēsture
Apdzīvotā vieta sāka veidoties 18. gadsimta vidū uz Marijampoles mariāņu klosterim piederošās zemes. 1781. gadā šeit tika uzcelta pirmā koka baznīca. Miests vēsturiski attīstījās kā tirdzniecības vieta pie ceļa, kas savienoja Marijampoli ar Viļņu.

Padomju periodā Igļauka bija kolhoza *Igliauka* centrālais ciemats. Kolhoza laikā miests tika ievērojami labiekārtots — uzcelta vidusskola, kultūras nams un administratīvās ēkas, kā arī izveidota tipveida dzīvojamo māju apbūve strādniekiem. 2005. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Igļaukas Sv. Kazimira baznīca: celta no 1882. līdz 1884. gadam eklektikas stilā. Tā ir sarkano ķieģeļu mūra celtne ar vienu torni. Baznīca ievērojama ar to, ka tās celtniecībā izmantoti vietējo iedzīvotāju saziedotie līdzekļi un darbs.
* Īglas ezers: atrodas miesta dienvidu malā, iecienīta vieta zvejniecībai un vietējo iedzīvotāju atpūtai.
* Piemineklis bojā gājušajiem partizāniem: veltīts Tauras apgabala partizāniem, kas cīnījās pret padomju okupāciju pēckara gados.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Igļaukas Anzelma Matuta ģimnāzija, bibliotēka, pasts un kultūras centrs. Igļauka ir nozīmīgs vietējais izglītības un sabiedriskās dzīves centrs Marijampoles pašvaldības austrumu daļā. Pilsētiņa ir saglabājusi savu tradicionālo Sūduvas (Suvalkijas) reģiona raksturu ar sakoptām sētām un spēcīgu vietējo kopienu.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Marijampoles pašvaldības vietne
Ursula Korbero

**Ursula Korbero Delgado** (, dzimusi ) ir spāņu aktrise.

Kļuvusi Spānijā atpazīstama ar lomām seriālos *[[Física o Química]]* (2008—2010) un *[[Isabel]]* (2014), kā arī kinokomēdijā *[[Cómo sobrevivir a una despedida]]* (2015). Starptautisku atpazīstamību ieguvusi ar galveno lomu *[[Netflix]]* seriālā *[[Money Heist]]* (2017—2021). Holivudā debitējusi ar lomu filmā "G.I.Joe: Čūskacs" (*Snake Eyes*, 2021).

Piedalījusies arī tādās filmās kā *[[Lift]]* (2024) un *[[El jockey]]* (2024).

## Ārējās saites
My Bloody Valentine (grupa)

***My Bloody Valentine*** ir īru rokmūzikas mgrupa, ko 1983. gadā dibināja Dublinā. Grupas sastāvā ir Kevins Šīldss (vokāls, ģitāra), Kolms O'Kīsogs (bungas), Debija Gudža (bass) un Bilina Bačere (vokāls, ģitāra). Viņi plaši tiek uzskatīti par šūgeiza žanra pionieriem. Grupas daiļradi raksturo izkropļoti ģitāras skanējumi, pieklusināts, androgīns vokāls un netradicionālas producēšanas tehnikas.

Pēc vairākiem neveiksmīgiem agrīnajiem ierakstiem un sastāva maiņām *My Bloody Valentine* 1988. gadā parakstīja līgumu ar *[[Creation Records]]*. Grupa šajā izdevniecībā izdeva vairākus veiksmīgus EP, kā arī albumus *Isn't Anything* (1988) un *Loveless* (1991). Pēdējais bieži tiek uzskatīts par grupas nozīmīgāko darbu un vienu no šūgeiza žanra stūrakmeņiem, lai gan pēc tā izdošanas grupa tika atlaista no *Creation* lielo producēšanas izmaksu dēļ. 1992. gadā grupa noslēdza līgumu ar *[[Island Records]]* un ierakstīja vairākus albumus, kas tā arī netika izdoti, un šajā laikā grupa kļuva lielākoties neaktīva.

Gudža un O'Kīsogs pameta *My Bloody Valentine* 1995. gadā, bet 1997. gadā viņiem sekoja arī Bačere; tajā pašā gadā grupu pameta arī Šīldss. 2007. gadā grupa atkal apvienojās, lai dotos pasaules turnejā, un 2012. gadā izdeva izlases albumu *EP's 1988–1991*. Viņu trešais studijas albums *m b v* (2013) guva kritiķu atzinību.

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Griškabūda

**Griškabūda** () ir miests Lietuvā, Marijampoles apriņķa Šaķu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas autoceļu krustpunktā 14 kilometrus uz dienvidaustrumiem no Šaķiem netālu no Novas upītes.

## Vēsture
Apdzīvotā vieta sākusi veidoties 17. gadsimta beigās un 18. gadsimta sākumā mežu masīvā. Miesta nosaukums cēlies no pirmā iedzīvotāja Jurģa Griška uzvārda un vārda "būda" (pagaidu mītne mežā). 1742. gadā šeit tika uzcelta pirmā koka lūgšanu māja.

Padomju periodā Griškabūde bija kolhoza *Pirmūnas* (Pirmrindnieks) centrālais ciemats. Šī saimniecība bija viena no vadošajām rajonā, kas ļāva mērķtiecīgi attīstīt miesta infrastruktūru, uzbūvējot modernu vidusskolu un kultūras namu. 2003. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Griškabūdas Sv. Annas baznīca: unikāls valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Celta 1792.–1796. gadā, tā ir vienīgā astoņstūru plāna koka baznīca Lietuvā, kas saglabājusies līdz mūsdienām. Tās interjeru rotā vērtīgi sienu krāsojumi un baroka stila elementi.
* Koka zvanu tornis: atrodas līdzās baznīcai, celts 19. gadsimta vidū un papildina arhitektūras ansambli.
* Piemineklis valodniekam Jonam Jablonskim: uzstādīts par godu slavenajam lietuviešu valodniekam, kurš strādājis šajā apkaimē.
* Piemineklis Lietuvas partizāniem: veltīts Tauras apgabala cīnītājiem pret padomju okupāciju.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Griškabūdas ģimnāzija, bibliotēka, pasts un kultūras centrs. Griškabūda ir pazīstama ar savām dziļajām koru mūzikas un pūšamo instrumentu orķestru tradīcijām. Pateicoties unikālajai baznīcai, miests ir nozīmīgs kultūras tūrisma galamērķis Sūduvas novadā. Saimnieciski miests joprojām ir saistīts ar intensīvu lauksaimniecību un pakalpojumu sniegšanu apkārtnes iedzīvotājiem.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Šaķu rajona pašvaldības vietne
Meinvalda pārgrupēšanās

**Meinvalda pārgrupēšanās** ir vārdu reakcija organiskajā ķīmijā. Reakcija ir nosaukta tās izstrādātāja, amerikāņu ķīmiķa (organiskā ķīmija, bioķīmija) Džerolda Meinvalda (*Jerrold Meinwald*, 1927–2018) vārdā. Tā pieder pie pārgrupēšanās reakcijām un tiek izmantota karbonilsavienojumu sintēzei no epoksīdiem.

## Reakcijas apskats
Šajā reakcijā epoksīds pārgrupējas par karbonilsavienojumu Luisa skābes katalīzē (R1, R2, R3, R4 = H, Alkil, Aril).
center|frameless|Meinvalda pārgrupēšanās reakcijas vispārīgā shēma|375x375px

## Reakcijas mehānisms
center|frameless|600x600px|Meinvalda pārgrupēšanās reakcijas mehānisms

## Atsauces
Hadži Lojo

**Salihs Vilajetovičs** (), pazīstams kā **Hadži Lojo** (, ); 1834–1887) bija Bosnijas līderis Sarajevā 19. gadsimta septiņdesmitajos gados.

## Biogrāfija
Strādājis par karjera strādnieku, pārvadātāju, bijis medreses skolotājs un  Osmaņu impērijas neregulāro kājnieku un kavalērijas loceklis (bašibuzuks; ).

Lojo Sarajevā kļuva ievērojams  pēc pievienošanās pretošanās kustībai pret Osmaņu reformām, un īpaši tad, kad 1872. gadā viņš vadīja opozīciju pret jaunas pareizticīgo baznīcas celtniecību. Turpmākajos gados Hadži Lojo iesaistījās atklātā konfrontācijā ar Osmaņu valdību, kopā ar savu bandu veicot dažādus reidus un laupīšanas, kā rezultātā Osmaņu varas iestādes vajāja viņu un viņa bandu. 

Neilgi pirms Austroungārijas īstenotās Bosnijas un Hercegovinas okupācijas Lojo izdevās sapulcināt musulmaņus, pareizticīgos kristiešus, ebrejus un pat dažus katoļus, lai pretotos austriešiem. Lojo bija viens no galvenajiem musulmaņu pretošanās kustības līderiem pret Sarajevas okupāciju 1878. gadā.    

28. jūlijā okupācijas pretinieki pilsētā izveidoja savu valdību un izdeva dekrētu par visu musulmaņu un citu militārajam dienestam spējīgu pilsoņu mobilizāciju.   

Lai gan Lojo aktīvi nepiedalījās sacelšanās pilsētā, Austroungārijas valdība viņu uzskatīja par galveno sacelšanās organizētāju. Naktī no 16. uz 17. augustu, ievainojis sevi, viņš pameta Sarajevu un slēpās Rogaticas un Goraždes apkārtnē, kur tika aizturēts 2. septembrī. Sākumā viņam piesprieda nāvessodu, pēc tam sodu samazināja līdz pieciem gadiem cietumā, ko viņš izcieta Terezīnā, Bohēmijā. Tā kā viņam neļāva atgriezties Bosnijā, Lojo pēc soda izciešanas devās uz Turciju. Viņš nomira Mekā.  

1908. gadā serbu rakstnieks Branislavs Nušičs pēc Lojo biogrāfijas motīviem sarakstīja romānu, bet 1988. gadā līdzīgu daiļdarbu radīja arī bosniešu rakstnieks Rešads Kadičs.

## Atsauces
Natalja Sidoroviča

**Natalja Sidoroviča** (; dzimusi **Tomaševska** (*Tomaszewska*)  Zakopanē) ir poļu biatloniste.

## Karjera
N. Sidoroviča ar biatlonu sāka nodarboties 2014. gadā. Starptautiskās sacensībās debitēja 2016. gada ziemas jaunatnes olimpiskajās spēlēs Lillehammerē, ieņemot 46. vietā sprintā un 41. vietu iedzīšanas sacensībās. 2016.—2017. gada sezonā viņa sāka piedalīties IBU kausā junioriem, taču ievērojamus rezultātus nesasniedza. 2018. gada Eiropas čempionātā junioriem viņa izcīnīja bonzas medaļu jauktajā stafetē. Tajā pašā gadā Pasaules čempionātā junioriem Otepē viņas labākais individuālais rezultāts bija 12. vieta sprintā.

2019. gada janvārī Sidoroviča debitēja pieaugušo sacensībās, startējot IBU kausā Dušņikizdrojā. 2020.—2021. gada sezonā jau pastāvīgi piedalījās IBU kausa sacensībās. 2021. gadā pirmo reizi piedalījās Eiropas čempionātā. 

 Sidoroviča debitēja Pasaules kausā Rūpoldingā, sprintā finišējot 94. vietā. Tajā pašā posmā startēja arī sieviešu stafetes komandā, kur kopā ar Moniku Hojnišu-Starengu, Kamilu Žuku un Annu Monku ieņēma 10. vietu. 2022. gada Eiropas čempionātā viņa izcēlās iedzīšanas sacensībās, kur uzlaboja savu pozīciju par 33 vietām, pēc 41. vietas sprintā finišējot astotajā vietā. 2022.—2023. gada sezonā Sidoroviča jau pastāvīgi sacentās augstākajā līmenī. Pasaules čempionātā pirmo reizi piedalījās 2023. gadā Oberhofā, kur ar Polijas sieviešu stafetes komandu ieņēma devīto vietu. 2023. gada augustā viņai nedaudz pietrūka līdz pirmajai medaļai pieaugušo līmenī, vasaras biatlona pasaules čempionātā finišējot ceturtajā vietā sprinta disciplīnā. 2023.—2024. gada Pasaules kausa sezonas otrajā posmā Hohfilcenē viņa ieguva savus pirmos Pasaules kausa punktus, iedzīšanā finišējot 32. vietā. 2024. gada Pasaules čempionātā Nove Mesto Morāvijā arī labāko rezultātu sasniedza iedzīšanā, ieņemot 14. vietu.

2024.—2025. gada sezonas sākumā Pasaules kausa posmā Kontiolahti saīsinātajā individuālajā distancē ar precīzu šaušanu sasniedza karjeras labāko sasniegumu — 4. vietu. Vēl vienu reizi labāko desmitniekā iekļuva sezonas pēdejā Pasaules kausa posmā Holmenkollenē, masu startā finišējot 9. vietā. 

Savās pirmajās ziemas olimpiskajās spēlēs 2026. gadā labāko individuālo rezultātu sasniedza sprintā, ieņemot 13. vietu. Viņa kvalificējās arī distancei ar kopēju startu, kur finišēja 15. vietā. Sieviešu stafetē kopā ar A. Monku, K. Žuku un Joannu Jakelu ieņēma 6. vietu. Tā ir Polijas augstākā vieta sieviešu stafetē ziemas olimpisko spēļu vēsturē.

## Karjeras rezultāti

### Olimpiskās spēles

### Pasaules čempionāts

### Pasaules kausa kopvērtējums

### Pasaules čempionāts jauniešiem un junioriem

## Atsauces

## Ārējās saites
El jockey

***El jockey*** ir 2024. gada sirreāla *[[neo-noir]]* komēdijtrillera filma, kuras režisors ir Luiss Ortega. Filmā galvenās lomas atveido Nauels Peress Biskajarts, Ursula Korbero, Daniels Himeness Kačo un Mariana di Hirolamo. Filma ir Argentīnas, Meksikas, Spānijas, Dānijas un ASV kopražojums.

Filma stāsta par Remo (Biskajarts), kura pašdestruktīvā uzvedība aizēno viņa talantu. Topošā žokeja Abrila (Korbero) ir stāvoklī ar Remo bērnu un viņai jāizlemj starp bērnu un sacīkšu turpināšanu. Viņi abi sacenšas Sirēna (Kačo) labā, kurš pagātnē izglāba Remo dzīvību, bet tagad ir apņēmies viņu atrast, dzīvu vai mirušu.

Filmas *EL jockey* pirmizrāde notika  81. Venēcijas kinofestivālā, kur tā sacentās par Zelta lauvu. Filma guva pozitīvu kritiķu novērtējumu. *EL jockey* tika izvēlēta kā Argentīnas kandidatūra par labāko starptautisko spēlfilmu 97. Kinoakadēmijas balvai, tomēr tā netika nominēta.

## Atsauces

## Ārējās saites
Šumska (Lietuva)

**Šumska** () ir miests Lietuvā, Viļņas apriņķa Viļņas rajona pašvaldībā. Atrodas 32 kilometrus uz austrumiem no Viļņas, tiešā Baltkrievijas robežas tuvumā.

## Vēsture
Apdzīvotā vieta vēsturiski saukta par Laukininkiem (*Laukininkai*), taču 17. gadsimta beigās muižnieki Šumski šeit nodibināja miestu un nosauca to savā uzvārdā. 1696. gadā muižnieks Mikola Šumskis uzcēla pirmo koka baznīcu un uzaicināja dominikāņu ordeņa brāļus, nodibinot klosteri.

Starpkaru periodā Šumska (*Szumsk*) bija gminas centrs Polijas sastāvā. Padomju periodā Šumska bija padomju saimniecības *Šumskas* centrālais ciemats. Saimniecība specializējās laukkopībā un nodrošināja darba vietas lielākajai daļai miesta iedzīvotāju, kā arī uzturēja vietējo infrastruktūru. 2015. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Šumskas Sv. Erceņģeļa Miķeļa baznīca: celta no 1767. līdz 1789. gadam vēlā baroka stilā. Tā ir monumentāla mūra celtne, kas veido vienotu ansambli ar bijušo dominikāņu klosteri. 19. gadsimtā baznīca uz laiku bija nodota pareizticīgajiem, bet 1917. gadā atdota katoļiem.
* Šumskas muižas pils: 19. gadsimta klasicisma stila ēka, kas reiz piederēja Šumsku dzimtai. Mūsdienās pils ir daļēji saglabājusies un kalpo kā kultūras mantojuma objekts.
* Šumskas robežkontroles punkts: nozīmīgs infrastruktūras objekts uz Lietuvas un Baltkrievijas robežas (slēgts kopš 2023. gada vidus drošības apsvērumu dēļ).

## Sabiedrība
Miestā darbojas Šumskas pamatskola, kurā mācības notiek poļu valodā, bibliotēka, pasts un kultūras centrs. Šumska ir daudznacionāla apdzīvota vieta ar dominējošu poļu kopienu. Pateicoties vēsturiskajam klostera un baznīcas ansamblim, miests piesaista arhitektūras un vēstures interesentus.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Viļņas rajona pašvaldības vietne
Kartena

**Kartena** () ir miests Lietuvā, Klaipēdas apriņķī, Kretingas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas Minijas upes krastos, 15 kilometrus uz austrumiem no Kretingas, pie maģistrāles A11 (Šauļi—Palanga).

## Vēsture
Kartena ir viena no senākajām kuršu apdzīvotajām vietām Žemaitijā, rakstos pirmo reizi minēta 1253. gadā Kurzemes sadalīšanas aktā. Viduslaikos šeit atradās nozīmīgs aizsardzības centrs. 1599. gadā pirmo reizi minēta Kartenas muiža un miests. 1723. gadā Karalis Augusts II Stiprais piešķīra Kartenai tirgus tiesības.

Padomju periodā Kartena bija kolhoza *Žemaitė* centrālais ciemats. Saimniecība specializējās augkopībā un lopkopībā, un tās darbības laikā tika izveidota mūsdienu miesta plānojuma struktūra, uzbūvētas administratīvās ēkas un daudzdzīvokļu mājas. 1999. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Kartenas Sv. Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas baznīca: celta no 1873. līdz 1875. gadam eklektikas stilā ar koka baroka elementiem. Tā ir viena no vērtīgākajām koka baznīcām reģionā.
* Kartenas pilskalns: saukts arī par Pils kalnu (*Pilies kalnas*), atrodas Minijas un Salantas upju satekā. No tā paveras plašs skats uz upes ieleju un miestu. Līdzās atrodas arī senkapi un mitoloģiskais akmens "Lūša pēda".
* Abakaju lurda: 1922. gadā izveidota Lurdas Dievmātes grotas kopija, kas ir populāra svētceļojumu un vietējo iedzīvotāju lūgšanu vieta.
* Kartenas lidlauks: atrodas netālu no miesta, tiek izmantots sporta aviācijai un izklaides lidojumiem.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Kartenas skola-daudzfunkcionālais centrs, bibliotēka, pasts un kultūras nams. Kartena ir nozīmīgs Salantas reģionālā parka tūrisma punkts. Pateicoties izdevīgajai atrašanās vietai pie galvenās automaģistrāles, miestā ir attīstīts pakalpojumu sektors un nelieli kokapstrādes uzņēmumi.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Kretingas rajona pašvaldības vietne
Lekēči

**Lekēči** () ir miests Lietuvā, Marijampoles apriņķa Šaķu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas pie Lieķes upes 33 kilometrus uz austrumiem no Šaķiem un 20 kilometrus uz rietumiem no Kauņas, mežu masīva ielokā.

## Vēsture
Lekēči rakstos pirmo reizi minēti 1506. gadā kā *Leikiadcy*. Miesta attīstību vēsturiski noteica mežniecība un kokapstrāde, jo apkaimi klāj plaši mežu masīvi. 19. gadsimta vidū šeit tika uzcelta pirmā baznīca.

Padomju periodā Lekēči bija kolhoza *Lekėčiai* centrālais ciemats. Šajā laikā miests izveidojās par nozīmīgu kokapstrādes un mežsaimniecības centru, tika uzbūvētas administratīvās ēkas, vidusskola un kultūras nams. 1999. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis, kas simbolizē apkārtnes bagātīgos mežus.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Lekēču Sv. Kazimira baznīca: celta 1843. gadā kā koka baznīca, vēlāk vairākkārt pārbūvēta un paplašināta. Tā ir raksturīgs Sūduvas koka sakrālās arhitektūras piemineklis.
* Lekēču mežniecības muzejs: atrodas miesta pievārtē un iepazīstina ar reģiona mežsaimniecības vēsturi, floru un faunu.
* Lekēču avots: populāra vietējo iedzīvotāju un tūristu vieta meža ielokā, kurai tradicionāli tiek piedēvētas dziednieciskas īpašības.
* Piemineklis Lietuvas brīvības cīnītājiem: veltīts pēckara partizāniem, kas darbojās apkārtējos mežos.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Lekēču skola-daudzfunkcionālais centrs, bibliotēka, pasts un kultūras nams. Lekēči ir pazīstami ar savām tradīcijām meža velšu pārstrādē un amatniecībā. Pateicoties Kauņas tuvumam un mierīgajai videi, miests ir iecienīta atpūtas vieta un dzīvesvieta galvaspilsētas aglomerācijā.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Šaķu rajona pašvaldības vietne
Alsēdži

**Alsēdži** () ir miests Lietuvā, Telšu apriņķa Pluņģes rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas Žemaitijas augstienē, Srojas upes krastā, 20 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Pluņģes.

## Vēsture
Alsēdžu kuršu pilskalns (*Aliseiden , Alizeyde*) rakstos pirmo reizi minēti 1253. gadā teitoņu hrinikās. 1421. gadā Vītauts piešķīra Alsēdžu draudzi Medininku bīskapam. No 1465. gada līdz pat 1842. gadam miests piederēja Žemaitijas bīskapiem, kļūstot par vienu no nozīmīgākajiem reģiona reliģiskajiem un administratīvajiem centriem. Šeit atradās bīskapu rezidences muiža. 1702. gadā miestam tika piešķirtas tirdzniecības tiesības un tiesības rīkot gadatirgus.

Padomju periodā Alsēdži bija kolhoza centrālais ciemats. Saimniecība specializējās lopkopībā, un tās darbības laikā miests saglabāja savu vēsturisko plānojumu, vienlaikus uzceļot jaunas administratīvās un izglītības iestādes. 2003. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Alsēdžu Vissvētākās Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas baznīca: celta 1793. gadā, tā ir viena no vērtīgākajām baroka stila koka baznīcām Lietuvā. Baznīcas ansamblī ietilpst arī koka zvanu tornis un akmens mūra žogs.
* Žemaitijas bīskapu muižas vieta: lai gan pati muižas pils nav saglabājusies pilnībā, vieta joprojām ir nozīmīgs vēstures piemineklis, kurā saglabājušās saimniecības ēku paliekas un dīķu sistēma.
* Alsēdžu pilskalns: saukts par Žvirišķes (*Žviriškės*) kalnu, atrodas miesta dienvidu malā un liecina par apdzīvotību jau kopš m.ē. pirmā tūkstošgades.
* Piemineklis 1941. gada sacelšanās dalībniekiem: veltīts lietuviešu pretošanās kustībai pret padomju okupāciju.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Alsēdžu Staņislova Narutaviča ģimnāzija (nosaukta šeit dzimušā Lietuvas Neatkarības akta parakstītāja vārdā), bibliotēka, pasts un kultūras nams. Alsēdži ir pazīstami ar savu spēcīgo žemaišu identitāti un dialektu. Miests atrodas tuvu Žemaitijas nacionālajam parkam, kas veicina tūrisma attīstību apkaimē.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Pluņģes rajona pašvaldības vietne
Deniss Krestiņins

**Deniss Krestiņins** (; dzimis  Viļņā) ir lietuviešu basketbolists, spēlē centra un spēka uzbrucēja pozīcijās. 2026. gadā pārstāv Latvijas—Igaunijas līgas un Latvijas Basketbola līgas (LBL) klubu "Rīgas Zeļļi", bet iepriekš spēlējis daudzu valstu klubos, tostarp dažādos Latvijas klubos.

## Karjera
Jaunatnes basketbolā D. Krestiņins pārstāvējis vadošās Viļņas basketbola akadēmijas. Spēlējis visu vecumu Lietuvas jaunatnes izlasēs, izcīnot bronzas medaļas U-19 Pasaules čempionātā un divreiz sudrabu Eiropas čempionātā ar U-16 un U-18 izlasēm.

Profesionāļa karjeru uzsācis 2012. gadā Viļņas "Sakalai" sastāvā, bet pēc tam spēlējis daudzās Austrumeiropas valstīs: Polijā, Latvijā (BK Jelgava, Rīgas "Barons", BK Jūrmala, BK Ventspils), Kosovā, Ungārijā, Igaunijā, Slovākijā un Austrijā. Zgorželecas "Turów" sastāvā 2014. gadā kļuvis par Polijas basketbola līgas čempionu.

2025. gada vasarā D. Krestiņins atgriezās Latvijā, noslēdzot līgumu ar klubu "Rīgas Zeļļi".

## Atsauces

## Ārējās saites
Artemis II

thumb|300px|''Artemis II'' lidojuma shēma

***Artemis II*** ir plānots ASV kosmosa aģentūras *[[Nacionālā aeronautikas un kosmosa administrācija|NASA]]* kosmosa kuģa *[[Orion (kosmosa kuģis)|Orion]]* lidojums. To ɡatavojas palaist 2026. gada 1. aprīlī ar četru astronautu apkalpi, plānotais misijas ilɡums ir deviņas dienas, sasniedzot Mēness orbītu, bet nenosēžoties uz tā. Šī misija ir kārtējais posms, lai sagatavotu astronautu nolaišanos uz Mēness virsmas, ka varētu notikt 2028. gadā. 

## Atsauces

## Ārējās saites
Šēta

**Šēta** () ir miests Lietuvā, Kauņas apriņķī, Ķēdaiņu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas Obeles upes krastos, 17 kilometrus uz austrumiem no Ķēdaiņiem.

## Vēsture
Šēta rakstos pirmo reizi minēta 1492. gadā. 15. gadsimta beigās šeit tika uzcelta pirmā baznīca. 17. un 18. gadsimtā miests piederēja muižnieku Sapjehu un vēlāk Monvidu-Bjalozoru dzimtām. 1766. gadā karalis Staņislavs Poņatovskis piešķīra Šētai tirgus tiesības un tiesības rīkot divus gadatirgus gadā.

Padomju periodā Šēta bija kolhoza *Šėta* centrālais ciemats. Saimniecība bija viena no spēcīgākajām Ķēdaiņu rajonā, kas veicināja miesta infrastruktūras attīstību — tika uzcelta jauna vidusskola, kultūras nams un administratīvās ēkas. 2002. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Šētas Sv. Trīsvienības baznīca: pašreizējā mūra baznīca celta no 1772. līdz 1782. gadam vēlā baroka un agrā klasicisma stilā. Tā ir monumentāla celtne ar bagātīgu iekšējo apdari.
* Vēsturiskais miesta plānojums: Šēta ir saglabājusi 16. gadsimta Valaku reformas laikā izveidoto taisnstūrveida ielu tīklu ar centrālo laukumu.
* Ebreju kopienas mantojums: pirms Otrā pasaules kara Šētā bija liela ebreju kopiena; saglabājušās atsevišķas vēsturiskas ēkas un piemiņas vietas.
* Piemineklis Lietuvas neatkarībai: uzstādīts par godu Lietuvas valsts izveidei, padomju laikā nojaukts, bet vēlāk atjaunots.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Šētas ģimnāzija, bibliotēka, pasts un kultūras centrs. Miests atrodas tuvu nozīmīgiem tranzīta ceļiem, kas savieno Ķēdaiņus ar Ukmerģi un Panevēžu. Apkārtnē ir attīstīta intensīva lauksaimniecība, īpaši labības un cukurbiešu audzēšana. Šēta ir pazīstama arī ar savām siera gatavošanas tradīcijām (vēsturiskais "Šētas siers").

## Atsauces

## Ārējās saites

* Kēdainu rajona pašvaldības vietne
Butrimone

**Butrimone** () ir miests Lietuvā, Alītas apriņķa Alītas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas 22 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Alītas, seno tirdzniecības ceļu krustpunktā.

## Vēsture
Butrimone rakstos pirmo reizi minēta 1699. gadā, lai gan apdzīvotā vieta sākusi veidoties jau agrāk pie lielceļa no Viļņas uz Alītu un Prieniem. 18. gadsimtā Butrimone kļuva par nozīmīgu tirdzniecības centru, kurā apmetās daudz ebreju un tatāru amatnieku. 1782. gadā miestam tika piešķirtas tirdzniecības tiesības un tiesības rīkot gadatirgus.

Padomju periodā Butrimone bija padomju saimniecības centrālais ciemats. Saimniecība specializējās lopkopībā un putnkopībā. Pateicoties tās darbībai, miests tika ievērojami labiekārtots, saglabājot tā vēsturisko plānojumu, bet papildinot to ar mūsdienīgu infrastruktūru. 2001. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Vēsturiskais trīsstūrveida laukums: vienīgais šādas formas laukums Lietuvā, kas veidojies trīs svarīgu ceļu satekpunktā. 2019. gadā tas tika rekonstruēts, un tajā uzstādīta unikāla stikla strūklaka-kolonna, kuras iekšpusē griežas ūdens virpulis.
* Butrimones Pestītāja tēla baznīca: celta no 1906. līdz 1926. gadam eklektikas stilā ar neoklasicisma un neorenesanses elementiem.
* Ebreju kopienas mantojums: Butrimone vēsturiski bija tipisks "štetls" (ebreju miests). Saglabājušās atsevišķas tirdzniecības rindas un ēkas, kā arī piemiņas vieta holokausta upuriem netālajā Kļonišu mežā.
* Tatāru mantojums: apkārtnē (Raižu ciemā) joprojām saglabājušās spēcīgas lietuviešu tatāru kopienas tradīcijas.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Butrimones ģimnāzija, bibliotēka, pasts un kultūras nams. Butrimone ir pazīstama kā aktīva un sakopta apdzīvotā vieta, kas regulāri uzvar konkursos par labāko seņūnijas centru. Miesta saimnieciskā dzīve joprojām ir saistīta ar lauksaimniecības produktu pārstrādi un nelieliem amatniecības uzņēmumiem.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Alītas rajona pašvaldības vietne
Putnu būris

**Putnu būris** var būt:

* Putnu būris (sprosts) — telpās turamo putnu dzīvesvieta;
* Putnu būrītis — brīvdabā izlikta mākslīga putnu ligzdošanas kaste.
Voldemārs Jānis Viktors Pruss

**Voldemārs Jānis Viktors Pruss** (dzimis  Sanktpēterburgā, miris  Kurgānā) bija latviešu izcelsmes vēsturnieks, Kazahstānas Atirau Universitātes vēstures nodaļas dibinātājs.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1906. gada Sanktpēterburgā kara ārsta Jāņa Ādama Voldemāra Prusa un Šarlotes Moras ģimenē. Kristīts Carskoje Selo evaņģēliski luteriskajā draudzē, jo viņa vectēvs no mātes puses Jēkabs Mors šajā pilsētā strādāja par ģimnāzijas direktoru.

Bērnības gadus Pruss pavadīja Somijā, kur viņa tēvs dienēja par Helsinku Kara hospitāļa galveno ārstu. Pēc 1917. gada Krievijas revolūcijas ģimene emigrēja uz Igauniju, bet 1920. gados Pruss atgriezās Sanktpēterburgā un kļuva par padomju pilsoni.

Beidzis Sanktpēterburgas Valsts universitātes vēstures fakultāti, pēc tam pasniedza dažos institūtos.

1938. gadā viņa jaunākais brālis Nikolajs Vladislavs Ādolfs Pruss tika nošauts Vorkutā kā anarhists, un Voldemāru izsūtīja uz Urāliem kā "tautas ienaidnieka radinieku".

1940. gadā Pruss sāka strādāt Gurjevas (tagad Atirau) pilsētas skolotāju institūtā Rietumkazahstānā kā vēstures nodaļas vadītājs. Bija arī Gurjevas apgabala novadpētniecības muzeja zinātniskais darbinieks, publicēja rakstus par pilsētas vēsturi vietējos laikrakstos gan krievu, gan kazahu valodā. 1948. gadā aizstāvēja kandidāta disertāciju "Pavlovs-Siļvanskis un krievu feodālisma problēma".

Kopš 1955. gada līdz pat savai nāvei dzīvoja Kurgānā un strādāja vietējā universitātē, kur publicēja daudzus zinātniskus rakstus par Urālu reģiona lauksaimniecības un zemnieku dzīves sociālo un ekonomisko vēsturi.

## Ģimene
Dzīvesbiedre — Marija Škļara, ebreju izcelsmes vēsturniece no Baltkrievijas. Vienīgā meita — Irina Pruse, žurnāliste, dzimusi 1943. gadā Atirau pilsētā.

Latviešu strēlnieks un komunistiskā genocīda upuris Teodors Pruss bija Voldemāra Prusa tēvocis, bet Latvijas krievu dzejnieks Igors Činnovs bija viņa otrās pakāpes brālēns.

## Atsauces
Traiskirhenes "Lions"

**Traiskirhenes "Lions"** () ir Austrijas basketbola klubs no Traiskirhenes. Klubs tika dibināts 1966. gadā, tas pastāv vairāk nekā 60 gadus. Klubs spēlē Austrijas Basketbola Superlīgā. "Lions" trīs reizes ir kļuvuši par Austrijas čempioniem (1991, 1994, 2000) un trīsreiz ieguvuši Austrijas kausu (1997, 2000, 2001).

Traiskirhenes "Lions" sastāvā ir spēlējuši vairāki Latvijas basketbolisti, šobrīd komandu pārstāv Edgars Lasenbergs un Dāvids Vīksne (iepriekš spēlējuši arī Māris Ziediņš, Iļja Gromovs). Starp ievērojamākajiem spēlētājiem, kas kādā karjeras posmā ir pārstāvējuši šo Austrijas klubu, ir arī Nacionālās basketbola asociācijas zvaigznes Nemaņa Bjelica un Jakobs Peltls.

Komandas treneris ir Benedikts Daneks, kurš arī pats ir pārstāvējis šo klubu kā spēlētājs.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Oficiālā mājaslapa
Annas sapņu māja

"Annas sapņu māja" ir piektais Lūsijas Modas Montgomerijas romāns par Annu Šērliju. Šajā grāmatā, tikko apprecējusies, Anna sāk dzīvi jaukā mājā Četru Vēju ostā. Tur viņa ar vīru Gilbertu iepazīst jaunus, interesantus draugus.
Nikola Vasiļs

**Nikola Vasiļs** (, dzimis ) ir bosniešu futbolists, kurš spēlē vārtsarga pozīcijā un pārstāv Bosnijas un Hercegovinas futbola izlasi. Kopš 2021. gada Vasiļs spēlē Vācijas Bundeslīgas komandā *[[FC St. Pauli]]*.

Iepriekš pārstāvējis Bosnijas un Hercegovinas komandas *[[HŠK Zrinjski Mostar|Zrinjski Mostar]]*, *[[FK Igman Konjic|Igman Konjic]]* un *[[HNK Branitelj|Branitelj]]*, Vācijas komandu *[[1. FC Nürnberg|1. FC Nürnberg II]]* un Ukrainas komandu *[[FC Zorya Luhansk|Zorya Luhansk]]*.

Bosnijas un Hercegovinas futbola izlases rindās debitējis 2021. gadā.

## Sasniegumi
**Zrinjski Mostar**

* Bosnijas un Hercegovinas Premjerlīga: 2013—14, 2015—16

**FC St. Pauli**

* Vācijas 2. Bundeslīga: 2023—24

## Ārējās saites
Tariks Muharemovičs

**Tariks Muharemovičs** (, dzimis ) ir bosniešu futbolists, kurš spēlē centra aizsarga pozīcijā un pārstāv Bosnijas un Hercegovinas futbola izlasi. Kopš 2025. gada Muharemovičs spēlē Itālijas A sērijas komandā *[[US Sassuolo Calcio|Sassuolo]]*.

Iepriekš pārstāvējis Austrijas komandu *[[Wolfsberger AC]]* un Itālijas komandu *[[Juventus Next Gen]]*.

Bosnijas un Hercegovinas futbola izlases rindās debitējis 2024. gadā.

## Sasniegumi
**Sassuolo**

* Itālijas B sērija: 2024—25

## Ārējās saites
Vladimirs Ļitvincevs

**Vladimirs Ļitvincevs** (, ; dzimis  Uhtā Krievijas Federācijā) ir krievu daiļslidotājs, kas starptautiskās sacensībās pārstāv Azerbaidžānu.

Kuļišs dzimis Komi Republikā, Uhtā 2001. gadā. Slidot sācis trīs gadu vecumā 2004. gadā. Ģimene pārcēlās dzīvot uz Maskavu, kad Vladimiram bija 9 gadi.

V. Ļitvincevs starptautiskās sacensībās nav pārstāvējis Krieviju, bet 2018. gadā kļuva par Azerbaidžānas sportistu. Pirmajās pieaugušo sacensībās Minskā palika otrajā vietā aiz Latvijas pārstāvja Denisa Vasiļjeva. 2019. gadā debitēja Eiropas un Pasaules čempionātā.

Piedalījies divās olimpiskajās spēlēs. 2022. gada ziemas olimiādē Pekinā V. Ļitvincevs bija Azerbaidžānas karognesējs olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā. Olimpiskajās spēlēs viņš izcīnīja 18. vietu. Arī 2026. gada ziemas olimpiādē V. Ļitvincevs bija viens no karognesējiem atklāšanas ceremonijā, un viņš bija arī labākais Azerbaidžānas sportists Milānas olimpiskajās spēlēs, tomēr ieņemtā vieta bija ievērojami zemāka nekā Pekinā — 29. vieta.

## Atsauces

## Ārējās saites