Leontini

**Leontini** () bija sengrieķu pilsēta Lielajā Grieķijā, Sicīlijas dienvidaustrumos, 42 km uz ziemeļrietumiem no Sirakūzām un 2 km uz dienvidiem no mūsdienu Lentini, Sirakūzu provincē, Itālijā. Izrakumi atklāja dažas pilsētas daļas, kas pašlaik ir publiski pieejamas. Pilsētu dibināja 729. gadā pr.Kr. halkīdieši no Eibojas kolonijas, Naksas, kas atrodas vairāk uz ziemeļiem, padzenot vietējos sikulus. Pilsētas simbols bija lauva, tāpat, kā dievam Apollonam, kas tika attēlots arī pilsētā kaltajās monētās.

## Mitoloģija
Pirmie mitoloģiskie Leontini lauku iedzīvotāji bija lestrigoni. Lauksaimniecību šeit iedibināja dieviete Dēmetra, kas apprecējās ar Sikānu. Vēlāk pārim piedzima Persefone, skaista meitene, kuru vēlāk netālu no Bevajo (Bivjeras ezers) nolaupīja Aīds.

Hērakls Tirijs, feniķiešu vadonis, sagrāva sikānus. Cits pilsētas nosaukums, Leonicio, cēlies no lauvas, kuru šis varonis nokāva.

Pēc šausmīgiem Etnas izvirdumiem sikāni pārcēlās vairāk uz salas rietumiem. Rezultātā šo teritoriju atkal sāka apdzīvot sikuli varoņa Sikula vadībā, no kura arī ir cēlies visas salas nosaukums.

Sikuli uzsāka karu ar sikāniem. Nogurstot no ilgā konflikta, abas tautas uzticējās Ksutam, gudram un taisnīgam cilvēkam. No viņa ir cēlies apgabala nosaukums Ksutija.

## Vēsture

### Pirmsgrieķu laiks
Vēstures periods pirms Leontini grieķu kolonizācijas ir neskaidrs. Pirmshellēnisko civilizāciju atradumi ir saglabājušies arheoloģiskajās zonās, konkrēti, alās ar sienām un itāliešu tipa mītnēs.

Dažādas izcelsmes iedzīvotāji, ieskaitot sikulus, apdzīvoja paugurus. Viņi Sicīlijā ieradās no Itālijas. Nokļūstot salā viņi padzina sikānus uz austrumiem. Sikuli apmetās uz Metapikkolas paugura, dibinot apmetni, kuru zinātnieki identificēja ar mītisko Ksutiju. Viņu ekonomika bija balstīta lauksaimniecībā, kā arī zvejniecībā un tirdzniecībā, kas tika veikta caur Kastellučo ostu.

Tajā pat laikā tuvumā esošos paugurus turpināja apdzīvot pamatiedzīvotāji, kuri, spriežot pēc visa, uzturēja draudzīgas attiecības ar sikuliem, un turpināja apdzīvot šo teritoriju arī tad, kad visas sikulu klātbūtnes pēdas bija zudušas. Šie bija tie ļaudis, kurus halkīdieši sastapa uz San Mauro paugura 729. gadā pr.Kr., vai, kas ticamāk, 751.—750. gadā pr.Kr.

### Grieķu periods
right|210 px|thumb|Leontini sudraba tetradrahms
Saskaņā ar Tukidīdu, Leontini dibināja grieķu kolonisti no Halkīdas atēnieša Teokla vadībā, apmetoties uz pauguruiem dienvidos no bagātā Simeto aluviālā līdzenuma.

Sākotnēji halkīdieši sadzīvoja ar iezemiešiem, bet pēc tam ar megāriešu palīdzību padzina viņus no San Mauro, piespiežot tos apmesties uz citiem pauguriem līdz pilnīgai asimilācijai. Lauksaimniecība, konkrēti, miežu audzēšana, kuru attēlus var redzēt uz viņu monētām, kā arī zirgkopība bija viņu ekonomiskās darbības pamatā, kas noteica valdošās kārtas, hippeju (bruņinieku), sociālo statusu. Šai kārtai pieder arī Sicīlijas vēsturē pirmais tirāns Panetijs, kurš 7. gadsimta pr.Kr. beigās, izmantojot robežu karu ar Hiblejas Megāru, sagrāba varu Leontini.

Pilsēta, kurā ilgu laiku valdīja oligarhiskā vara, ļoti drīz sāka strauji attīstīties un, paplašinoties no šaurajām San Mauro robežām, ieņēma blakus esošos paugurus, dibinot jaunas kolonijas (Eiboju). Pilsētas bagātība, kas palielinājās gan lauksaimniecības, gan arī tirdzniecības rezultātā, drīz vien vairoja ietekmīgu cilvēku apetīti, kas tajā laikā cīnījās par varu Sicīlijā.

494. gadā pr.Kr. Gēlas Hipokrāts uzbruka un iekaroja Leontini, un, zaudējot savu neatkarību, tā bija spiesta noslēgt militāru savienību sākumā ar Gēlu (kas tur iecēla Enesidemu), bet pēc tam ar Sirakūzām, kas pārvērta pilsētu militārā bāzē apkārtējo teritoriju kontrolei. 476. gadā pr.Kr. Sirakūzu tirāns, Hierons I, deportēja Naksas un Katānijas iedzīvotājus uz Leontini, padzenot tos no savām pilsētām. Ar Sirakūzu Trasibula nāvi un Dinomenīdu dinastijas galu Leontini atguva savu brīvību, kuru no jauna apdraudēja Duketija avantūra, kurš Paliči apgabalā centās nostiprināt savu varu pēc grieķu polisu tirāniju parauga.
right|210 px|thumb|Leontini un Atēnu savienības līgums. (433. gads pr.Kr.)

Būdama no visām pusēm ienaidnieku ielenkta, Leontini ap 5. gadsimta pr.Kr. vidu noslēdza savienību ar Atēnām. Saskaroties ar Sirakūzu aktivitātēm, kas neslēpa savus mērķus valdīt pār visu Sicīliju, 433. gadā pr.Kr. tā šo savienību atkal atjaunoja. 427. gadā pr.Kr. uz Atēnām tika nosūtīti sūtņi leontiniešu retora Gorgija vadībā, lai palīdzētu sabiedrotajiem (halkīdiešu pilsētām Kamarinai un Regijam) pret Sirakūzām.

Viņa runas novitāte, kas aizgrāba klausītajus, kā arī Atēnu intereses salā, pārliecināja šo grieķu pilsētu veikt militāru iebrukumu Sicīlijā. Šī karadarbība beidzās ar kongresu Gēlā (424. gadā pr.Kr.), kurā tika nodibināta dažādu Sicīlijas pilsētu neatkarība, bet Atēnu padzīdzīšana no salas faktiski ļāva Sirakūzām dominēt reģionā. Pēc leontīniešu domām karš neatnesa mieru. Faktiski cīņa starp aristokrātiem, saistītiem ar Sirakūzām, un demokrātiem, saistītiem ar Atēnām, drīz vien atjaunojās. Pēdējie pieprasīja zemes pārdalīšanu un vēlēšanu tiesību paplašināšanu, piešķirot politiskās tiesības daudziem jauniem pilsoņiem. Lai nebūtu jāatsakās no savas varas daļas, aristokrāti vērsās pēc palīdzības pie Sirakūzām, kas nekavējoties arī iejaucās.

Demokrāti tika padzīti un izkliedēti pa dažādām Sicīlijas vietām, bet aristokrāti pārcēlās uz Sirakūzām, kur ieguva pilsonību. Lai turpmāk nebūtu nepatīkamu pārsteigumu, pilsētas nocietinājumi tika noārdīti. Teritorija tika iekļauta Sirakūzu horā (iekšējos rajonos), bet Leontini palika bez iedzīvotājiem, izņemot strādniekus, kurus priekš sevis nolīga aristokrāti. Taču pēc dažiem gadiem aristokrāti, neapmierināti ar sirakūziešu attieksmi pret tiem, atgriezās Leontini un kopā ar demokrātiem no Fokejas nocietinātā rajona un Brikinnijas cietokšņa uzbruka sirakūziešiem.

Jaunajā situācijā, kad demokrāti nāk palīgā, pamudina Atēnas iejaukties savu iepriekšējo sabiedroto labā. Faktiski viņi atbild uz Segestas lūgumu palīdzēt tai karā pret Selinunti, Sirakūzu sabiedroto, kā arī uz izraidīto leontīniešu lūgumu atdot viņiem viņu pilsētu. Tā sākās Otrā atēniešu ekspedīcija, kas noslēdzās ar Atēnu pilnīgu sakāvi Assinaro kaujā 413. gadā pr.Kr., pametot savu armiju nomirt akmeņlauztuvēs no bada un trūkuma. Redzot vēl vienas atēniešu ekspedīcijas galu, leontīnieši zaudēja jebkādu cerību uz brīvību. Drīz vien pēc tam 406. gadā pr.Kr. pilsētu iekaroja divsimt tūkstošu lielā akragiešu armija, un vēl pēc neilga laika Sirakūzu sabiedrotie, Gēlas un Kamarinas iedzīvotāji, kas karoja pret Kartāgu.

Karam beidzoties ar Sirakūzu sakāvi Leontini ieguva autonomiju, kura pēc ilga laika kļuva brīva no sava varenā kaimiņa. Taču šī neatkarība bija neilga. Faktiski pēc kartāgiešu aiziešanas no Sicīlijas, Dionīsijs I, kurš nesen bija kļuvis par Sirakūzu tirānu, atkal pilsētu atkaroja, bet tās iedzīvotajus deportēja uz Sirakūzām. Leontini tika pārveidota par pilsētu-noliktavu priekš Sirakūzām, kur īpaši uzbūvētajās noliktavās varēja glabāt provīziju kara vajadzībām. Kara beigās, nespēdams samaksāt saviem algotņiem, Dionīsijs atdeva tiem pilsētu kā maksu parādu segšanai.

Cīņā par varu Sirakūzās starp Dionīsiju un Dio, Leontini nostājās pēdējā pusē un piedalījās šajā cīņā, kamēr Sirakūzas daļēji neieņēma Filists, Dionīsija pulkvedis. Pēdējā laikā, kad radās domstarpības starp korintieti Timoleonu un sirakūziešu pulkvedi Icetu, Leontini nostājās pēdējā pusē, un Iceta sakāve atkal noveda pie vienkāršo pilsoņu deportācijas uz Sirakūzām un pilsētas depopulācijas. Agafokla valdīšanas laikā Leontini pārstāja atbalstīt sirakūziešu valdnieku, bet slēdza savienību ar kartāgiešiem. Agafokls, pēc atgriešanās no Āfrikas, kur viņš karoja ar kartāgiešiem, nokāva visus pilsētas politiskos līderus un to sekotājus, lai sodītu to par nodevību. Pirra intervences laikā Itālijā Leontini kopā ar Sirakūzām un Akragu aicināja Epīras valdnieku palīgā cīņai pret Kartāgu. Šajā sakarā Leontini tirāns Heraklīds piedāvāja Pirram pilsētu ar cietokšņiem, kā arī 4000 karavīru un 500 jātnieku lielu vienību (278. gads pr.Kr.).

Pirra aiziešana no Sicīlijas atstāja Leontini Sirakūzu varā. Pirmā pūniešu kara laikā pilsēta baudīja miera periodu, atrodoties Sirakūzu valdnieka Hierona II uzspiestā savienībā, kuram izdevās neiesaistīties Romas karā ar Kartāgu, balansējot starp abām varām. Hierona nāve un viņa radinieka, Hieronima, nākšana pie varas, kurš Otrā pūniešu kara laikā nostājās Kartāgas pusē, noveda Leontini pie sava epiloga. Hieronims, sešpadsmitgadīgs jauneklis, devās ar savu armiju un valsts kasi uz Leontini, pie romiešu provinces robežas, lai uzsāktu karadarbību. Taču, atrodoties tur, viņš kļuva par sazvērestības upuri, kuru organizēja Romu atbalstoša partija. Ejot uz laukumu pa šauru ielu, Hieronimu apsēda sazvērnieki un nodūra ar dunci. Leontini pēc tam, kad sazvērnieki to pameta, ātri vien kļuva par Kartāgas atbalstītāju centru, kuri bija padzīti no Sirakūzām. Viņi uzbruka un iznīcināja romiešu vienību, un Roma pieprasīja to padzīšanu. Leontīniešu nicinošā atbilde, kas cerēja uz Hannibala palīdzību, izprovocēja romiešu bruņotu iejaukšanos. Tie no visām pusēm uzbruka pilsētai, sagraujot mūrus, un tā 214. gadā pr.Kr. krita.

Nonākot Romas varā, Leontini galīgi pazaudēja savu autonomiju.

### Romas laiks
Informācijas par šo Leontini laika posmu ir maz un tā ir nabadzīga. Romas valdīšanas laikā Leontini ieguva neatkarīgas pilsētas (municipija) statusu, taču, laikam, pilsētā iestājās pagrimums, par ko, konkrēti, liecina Cicerons. Taču tīrumus apstrādāja lauksaimnieki, kas atbauca no citām pilsētām, īpaši no Kentoripas. Arī Strabons piemin, ka pilsēta grimst nabadzībā. Bet tomēr, pilsētas nosaukums sastopams gan Plīnija Vecākā, gan Ptolemaja darbos, kaut arī tai vairs nebija īpašas nozīmes visā Romas valdīšanas periodā.

## Atklāšana un izpēte
Pēc daudziem gadsimtiem radās interese par šīs vietas vēsturi, pateicoties 16. gadsimta pētniekiem. Pirmos rakstus par senajiem leontīniešiem rakstīja K. Arecco (1527), Tommazo Fazello (1558), L. Alberti (1561), Frančesko Mauroloiko (1562) un Filippo Kluverio (1619). 18. gadsimtā Vito Amiko San Mauro ieleju identificēja kā seno agoru, bet San Elidžjo ieleju kā senās Lisso upes ieleju. 1781. gadā Ignacio Paterno Kastello atzīmēja pilsētas pagrimuma stāvokli. 1874. gadā Jūlijs Šubrings, pētot Polubija tekstus par pilsētu, noskaidroja tās struktūru kopā ar ceļu, kuru Tits Līvijs arī pieminēja kā Hieronima nāves vietu 215. gadā pr.Kr.
right|250 px|thumb|Leontini kapenes

Pirmos ziņojumus par Leontini nekropoli 1879. gadā sniedza Džuzeppe Fiorelli, attiecinot to uz kapenēm *Lentini* ziemeļu daļā. 1884. gadā Frančesko Saverio Kavallari atklāja kristiešu hipogeju, bet 1887. gadā nekropoli Ručča upes ielejā. 1891. gadā Kolumba prezentēja pilsētas topogrāfiskos pētījumus ar Kastellačo reljefu.

Sākotnējie pētījumi atklāja nepieciešamību ieviest kārtību vēsturiskajā mantojumā, lai pārtrauktu nelikumīgu materiālu ievākšanu priekš privātajām kolekcijām. Pats Paolo Orsi aktualizēja šo problēmu, iesakot vēl 1884. gadā dibināt arheoloģisko muzeju. Tieši Orsi pētījumi deva impulsu pētniekiem, veicot izrakumus dažādās senās pilsētas vietās. 1902. gadā tika atrasts Lentini kuross, kas tagad atrodas Biskari kolekcijā.

Izrakumus 1940. gadā atsāka Petro Griffo San Mauro nocietinājumos, kā arī turpināja topogrāfiskos pētījumus. No 1950. līdz 1955. gadam tika atklāti dienvidu vārti (t.s. Sirakūzu vārti) un tika izpētīta ārējā nekropole. Turpmākie Adametjanu un Riccas pētījumi akcentu liek uz citām struktūrām. Bet 1960. gadā rietumos no Metapikkolas paugura nejausi tika atklāta votīvu vieta. 1965. gadā tika atklāti bloki Vittorio Veneto laukumā, 1971. un 1974. gadā izpētītas dažas Valle di San Elidžjo kapenes, bet 1977-78. gados atjaunojās nekropoles pētījumi Pišitello rajonā.

1980. gadā Krucifiksa rajonā tika atklāts nams, kurš atbilda Polibija aprakstam. 1981. un 1982. gadā uz dienvidiem no Dienvidu vārtiem Poczangera rajonā tika veikti pētījumi, kuru gaitā tika atklātas kapenes no arhaiskā līdz hellēnisma periodam. Izrakumi tika turpināti 1986. gadā Metapikkolas paugurā, 1987. gadā Kastellačo, kur tika atrastas Ziemeļu vārtu mūru konstrukcijas. Izrakumi dažādās vietās turpinājās līdz 1989. gadam, bet pēc tam 1993. gadā virs arhaiskās grieķu nekropoles Umberto laukumā tika atklāta musulmaņu nekropole. Arheoloģiskie pētījumi turpinās.

## Atsauces