Oncīdijas

**Oncīdijas** (*Oncidium*) ir daudzveidīga orhideju dzimtas ģints ar vairāk kā 300 dažādām sugām, kas pazīstamas ar košiem, bieži vien smaržīgiem ziediem. Savvaļā oncīdijas aug uz kokiem vai klintīm savās dabiskajās dzīvotnēs, galvenokārt Centrālamerikas un Dienvidamerikas tropu un subtropu reģionos, Karību jūras reģionā un Floridas dienvidu daļā. Oncīdijas ir augstu vērtētas gan dārzkopju, gan ikdienas augu mīļotāju vidū to skaistuma un relatīvi vieglās kopšanas dēļ, ja tās audzē atbilstošos apstākļos.

## Vēsture
Oncīdiju vēsture ir cieši saistīta ar orhideju pētījumiem Amerikā, īpaši Centrālamerikā, no kurienes tās cēlušās. Agrīnie novērojumi pieminēti jau tā dēvētajā Pirmskolumba laikā, kad noteiktas sugas, piemēram, *Oncidium cebolleta*, potenciāli tika izmantotas to halucinogēno un antiseptisko īpašību dēļ pamatiedzīvotāju rituālos, kas liecina par svētu vai nozīmīgu kultūras lomu. Lai gan senajos tekstos nav tieši nosauktas, vairākas orhideju sugas 17. gadsimta izdevumā “*Thesaurus*” attēlotas kā agrīno pamatiedzīvotāju ārstniecības augs. Viens no šādiem attēliem ar nosaukumu *Amazauhtli* aprakstīts kā iespējams *Oncidium luridum* vai *Oncidium cavendishianum.*

Oncīdiju oficiālā botāniskā atzīšana sākās Eiropas izpētes un zinātnisko ekspedīciju laikmetā. To atklāšanas stāsts aizsākās holandiešu zinātnieka Nikolaus Joseph von Jacquin ceļojuma laikā, kad viņu nosūtīja uz Centrālameriku ievākt augus toreizējā Svētās Romas imperatora dārzam. Viens no viņa atklātajiem augiem bija Jamaikā atrastais *Epidendrum altissimum,* ko viņš pēc savas atgriešanās publicēja *Enumeratio Systematica Plantarum, quas in insulis Caribaeis (1760).* 

Starp agrākajiem kolekcionāriem bija bohēmietis Tadeáš Haenke (1761–1816), botāniķis, kurš vāca augus Centrālamerikā Malaspinas ekspedīcijas laikā (1789–1794). Lai gan Haenke oficiāli neaprakstīja oncīdiju sugas, viņa kolekcijas lika pamatus vēlākiem taksonomiskiem darbiem.

Pirmo reizi pašu oncīdiju ģinti aprakstīja zviedru botāniķis Olof Swartz 1800. gadā, kurš to nosaucis pēc grieķu vārda ονκός (sabiezējums) tām raksturīgā biezā “kupra” uz šo orhideju zieda lūpas dēļ. Viņš izmantoja jau atklāto *Epidendrum altissimum* (tagad *Oncidium altissimum*) kā tipisko sugu. Swartz klasificēja arī skotu botāniķa George Ure Skinner Gvatemalā atrasto *Oncidium leucochilum,* kas piešķīrusi raksturīgo šokolādes smaržu tagad tik ļoti populārajam oncīdiju hibrīdam "*Sharry baby*".

Pirmie nozīmīgie oncīdiju taksonomiskie darbi parādījās 19. gadsimtā, galvenokārt pateicoties vācu botāniķim Heinrich Gustav Reichenbach (1824–1889), viena no sava laika ražīgākajiem orhideologiem. Reichenbach aprakstīja daudzas oncīdiju sugas, pamatojoties uz paraugiem, ko savākuši pētnieki un komerciālie augu mednieki. Piemēram, *Oncidium splendidum* A. Rich. ex Duch. (tagad pieder *[[Trichocenctrum]]* ģintij) kļuva par intensīvas intereses objektu tās lielo, košo ziedu dēļ. 1878. gadā (iespējams nīderlandiešu) kolekcionārs Martien Oversluys tika nosūtīts uz Kostariku, lai atrastu šo sugu, un vēlāk nosūtīja 2000 augu no Gvatemalas uz tolaik slaveno orhideju audzētavu Sander & Sons.

Reichenbach aprakstīja arī *Oncidium cheirophorum,* un nosauca vairākas sugas par godu kolekcionāriem, piemēram, *Oncidium kienastianum* Rchb. f. (tagad *Cyrtochilum trilingue*), kas veltīts Šveices orhideju entuziastam Kienast-Zölly. Tomēr ne visi veltījumi bija precīzi: *Oncidium kramerianum* Rchb. f. (tagad *Psychopsis krameriana*), kas bieži tiek uzskatīts par godu kolekcionāram vārdā Krāmers, patiesībā tika nosaukts Krāmera tēva, dārznieka Hamburgā, kur augs pirmo reizi uzziedēja, vārdā.

19. gadsimts iezīmēja orhideju kolekcionēšanas “zelta laikmetu”, un oncīdijas bija vienas no pieprasītākajām šķirnēm. Oncīdiju popularitāte nostiprinājās 1833. gadā, kad Devonšīras 6. hercogs William Cavendish Karaliskās dārzkopības biedrības izstādē atklāja *Oncidium papilio* (tagad *Psychopsis papilio*) - "tauriņu orhideju". Šis notikums izraisīja Viktorijas laikmeta orhideju trakumu, un oncīdiju hibrīdi kļuva par neatņemamu sastāvdaļu augstāko aprindu siltumnīcās.

Komerciālās stādaudzētavas Anglijā un Beļģijā veicināja pieprasījumu, sūtot kolekcionārus uz visu Centrālameriku, lai iegādātos jaunas un eksotiskas sugas. George Ure Skinner (1804–1867), skotu botāniķis un orhideju tirgotājs, kas dzīvoja Gvatemalā, bija viens no pirmajiem un ražīgākajiem orhideju vācējiem. Viņš nosūtīja daudzus oncīdiju eksemplārus uz Eiropas herbārijiem un audzētavām, tostarp *Oncidium ampliatum*, kas vēlāk ilustrēta botāniskajā žurnālā Curtis’s Botanical Magazine.

Šai tendencei sekoja arī citi kolekcionāri, tostarp John W. Boddam-Whetham un Frederick Lewis Lewton, kuri 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā Gvatemalā un Hondurasā vāca *Oncidium pusillum* (tagad *Erycina pusilla*) un *Oncidium sphacelatum*. Šie eksemplāri bija izšķiroši augošajam taksonomisko zināšanu apjomam, ļaujot tādiem botāniķiem kā Reichenbach un vēlāk Rudolf Schlechter precizēt ģints klasifikāciju.

20. gadsimta sākumā oncīdiju taksonomijā sāka notikt būtiskas izmaiņas. Rudolf Schlechter, vadošais vācu orhideologs, 1918. gadā publicēja darbu "Centrālamerikā zināmo orhideju uzskaitījums", kurā uzskaitītas 1325 sugas 132 ģintī, tostarp daudzi *Oncidium* taksoni. Viņa darbā tika aprakstīti dati par precīzu atrašanās vietu un ziedu krāsu - informācija, ko kolekcionāri iepriekš uzskatīja par lieku, bet kas ir būtiska sugu identifikācijai.

20. gadsimta otrajā pusē molekulārā filoģenētika un detalizēti morfoloģiskie pētījumi noveda pie būtiskas ģints pārklasifikācijas. Daudzas sugas, kas kādreiz klasificētas *Oncidium* ģintī, tika pārvietotas uz tādām ģintīm kā *Gomesa*, *Trichocentrum* un *Psychopsis*.

## Apraksts
Lielākā daļa ģints sugu ir epifīti (aug uz citiem augiem), lai gan dažas ir litofīti (aug uz klintīm vai akmeņiem) vai retāk uz sauszemes augošas. Oncīdijām raksturīga kolumna (*gynostemium*), kas ir morfoloģisks veidojums, putekšņlapām saaugot kopā ar auglenīcu; tuberīdiji jeb virszemes bumbuļi ar 2 — 4 lapām pamatnē, kur attīstās arī ziedkāti; vairākas bazālas seglapas jeb braktejas, kas aizsargā tuberīdijus agrīnās attīstības stadijās; kā arī jau pieminētais sabiezējums uz zieda dominantās lūpas, ko izmanto arī oncīdiju sugu izdalīšanai. Oncīdiju ģints taksonomija jau sen tikusi diskutēta to milzīgās daudzveidības un vēsturiskās klasifikācijas dēļ. Sākotnēji oncīdijas bija plaša, visaptveroša ģints, kas aptvēra simtiem sugu ar līdzīgu ziedu struktūru, it īpaši tām raksturīgajām, bārkstotajām ziedu lūpām un kolomnu (*gynostemium*) spārniem. Tomēr molekulārās filoģenētiskās attīstības pētījumi ir atklājuši, ka daudzas no šīm sugām nav cieši radniecīgas, kas noveda pie ievērojamas taksonomiskas reorganizācijas. No vairāk nekā 1400 sugām, kas kādreiz tika klasificētas kā oncīdijas, pašreizējais atzīto sugu skaits ir 341 (2018. gada avots). Sugas gadu gaitā ir pārklasificētas jaunās ģintīs, piemēram, *Gomesa*, *Rossioglossum*, *Miltonia* un *Trichocentrum*. Šīs ģintis kopā ar *Oncidium* tagad ir sagrupētas lielākajā *Oncidiinae* apakšciltī, atspoguļojot to kopīgo evolūcijas izcelsmi. Hibridizācija — gan dabiska, gan mākslīga — vēl vairāk sarežģī klasifikāciju, jo daudzas ar oncīdijām radniecīgajām sugām viegli krustojas, radot auglīgus un iespaidīgus hibrīdus, kas sapludina taksonomiskās robežas. Īpaši ievērojama ir *Oncidium altissimum*, kas ir viena no lielākajām sugām ģintī. Tā var veidot ziedkātus, kas sasniedz 2 līdz 3 metru augstumu, retos gadījumos pat garākus. Augstās, izliektās ziedkopas ir blīvi piepildītas ar simtiem mazu, smaržīgu, dzeltenīgu ziedu. Arī pats augs ir liels ar iegareniem, nokareniem tuberīdijiem, palielinot tā kopējo vizuālo apjomu. Lai gan atsevišķie ziedi var būt mazi (apmēram 1—2 cm), milzīgā ziedkopa padara *Oncidium altissimum*, iespējams, par augstāko un visilgāk ziedošo sugu ģintī.

Oncīdija ar vismazākajiem ziediem ir “t*winkle*” hibrīds, kuras ziedi atgādina tauriņus. Tā ir krustojums starp *Oncidium cheirophorum* un *Oncidium sotoanum,* reģistrēts pirmo reizi 1958. gadā, un ir īpaši iecienīts bagātīgo, smaržīgo ziedu dēļ.

Oncīdijas ir populāras ne tikai krāšņo ziedu, bet arī to saldās ziedu smaržas dēļ. Piemēram, *Oncidium ornithorhynchum* smarža tiek aprakstīta kā vaniļas, vīnogu un kanēļa krustojums; hibrīda *Oncidium* “*Sharry baby*” smarža — kā šokolāde un vaniļa; *Oncidium cheirophorum* — kā viegla citrusaugļu smarža.

## Izplatība
Dabiskā izplatība ietver Argentīnas ziemeļus, Bahamu salas, Belizu, Bolīviju, Brazīliju (lielākoties austrumu daļas), Kolumbiju, Kostariku, Kubu, Ekvadoru, Salvadoru, Floridas štatu Ziemeļamerikā, Franču Gviānu, Gvatemalu, Gajānu, Hondurasu, Biedrības salas, Meksiku, Nikaragvu, Panamu, Paragvaju, Peru, Puertoriko, Surinamu, Trinidādu un Tobāgo, Venecuēlu. Aug kalnainās un mežainās ainavās tropiskos un subtropu reģionos.

Salīdzinot ar citām orhideju ģintīm, oncīdijas aug vēsā vidē. Vasarās tām nepieciešama ēnaina vieta un naktīs vismaz 10**°**C temperatūra. Temperatūras virs 29°C izraisa auga stresu. Hibrīdi ir pielāgojušies kultivēšanai un izdzīvo apstākļos, kas ir nedaudz ārpus šī diapozona. Taču atšķirībā no bieži kultivētajiem falenopšiem, oncīdijām nepieciešams vairāk gaismas un substrāta mitruma (saknes nepacieš ilgstošu atrašanos ūdenī, bet tajā pašā laikā nedrīkst pārlieku izžūt).

## Kopšana

### Gaisma
Nepieciešamais gaismas daudzums oncīdijām var atšķirties no spilgtas līdz gandrīz tiešai saulei atkarībā no sugas. Lielākajai daļai sugu pietiek ar 1–5 stundām tiešas saules gaismas dienā. Vairāk gaismas parasti dod vairāk ziedu. Oncīdijām, kas tiek audzētas siltumnīcās vai terārijos, bieži izmanto mākslīgo apgaismojumu - tādā gadījumā nepieciešams 21,500-64,500 lūmenu spilgta apgaismojums. Mājas apstākļos spuldzes novieto aptuveni 50 cm attālumā virs auga, tām jābūt 2000 - >10 000 lūmenu spilgtām. Jo vājāka gaisma, jo vājāka ziedēšana. Latvijas apstākļos oncīdiju var droši audzēt uz dienvidu, dienvidaustrumu vai dienvidrietumu loga optimālam gaismas daudzumam.

### Temperatūra
No orhidejām oncīdijas tiek uzskatītas par vidēji - siltu orhideju grupu un, kā lielākā daļa orhideju, vislabāk jūtas, ja temperatūras atšķiras naktī un dienā. Oncīdijām nepieciešami 13–16 °C naktī un 27–29 °C dienā. Kā telpaugi tās tiek audzētas arī istabas temperatūrā, kur temperatūras no dienas un nakti tik daudz nemainās. Oncīdijas tolerē arī temperatūras līdz 35–38 °C, taču tādā gadījumā iesaka ļaut augam naktī atdzist līdz 21–27 °C un laistīt biežāk/pievērst uzmanību mitruma daudzumam substrātā.

### Gaisa mitrums
Daudzām oncīdiju ģints sugas tolerē daudz mazāku gaisa mitruma diapozonu, salīdzinot ar citām orhidejām: no 30 līdz 60 %. Lai uzturētu šādu gaisa mitrumu, oncīdiju podiņu var novietot uz paplātes, kur salikti mitri oļi. Ja gaiss ir pārlieku mitrs (>75 %), nepieciešams nodrošināt pietiekamu gaisa cirkulāciju.

### Laistīšana
thumb|Sačervelējušies tuberīdiji norāda uz nepietiekošu ūdens daudzumu
Oncīdiju laistīšana jāveic regulāri, un substrātam pirms atkārtotas laistīšanas jāizžūst aptuveni līdz pusei poda. Tā kā oncīdiju lapas ir salīdzinoši plānas, nepietiekošas laistīšanas rezultātā tās sačervelējas un veido tā saucamās "akordeona lapas". Tas var notikt arī, ja laiks starp laistīšanas reizēm ir pārāk ilgs. Arī sačervelējušies tuberīdiji norāda, ka oncīdija neuzņem pietiekoši daudz ūdens. Audzējot oncīdijas iekštelpās, substrātu vajadzētu uzturēt viegli mitru - kā izspiestu sūkli. Audzējot siltumnīcā - laistīšanu veic vismaz reizi dienā. Ja temperatūra ir virs 29 °C - pat divas reizes dienā, neatkarīgi no tā, vai augs tiek audzēts podā vai kā epifīts. Taču laistīšanas biežums ir lielā mērā atkarīgs no tā, cik ātri substrāts izžūst attiecīgajos apstākļos. Piemēram, audzējot tās kā epifītus, substrāta/sakņu izžūšana un laistīšana ir pāris stundu jautājums.

Cik jutīgas tās ir uz izžūšanu, tikpat jutīgas tās ir arī uz pārlaistīšanu. Substrāts nedrīkst būt ilgstoši iemērkts/pārsātināts ar ūdeni. Tāpat jāuzmanās, lai ūdens neiekļūst lapu žāklēs, jo tas var izraisīt visa tuberīdija puvi.

### Mēslošana
Oncīdijas nepieciešams regulāri mēslot, lai tās spētu ražot spēcīgus tuberīdijus. Augiem, kas tiek audzēti podos orhidejām paredzētajā substrātā, izmanto atšķaidītu mēslojumu ar augstu slāpekļa saturu (piemēram, 30-10-10), kamēr tie aktīvi aug. Augiem, kas aug citos substrātos vai kas tiek audzēti kā epifīti, izmanto vēl vājāku mēslojumu (20-20-20). Kad attīstās ziedkāts un ziedēšanas laikā izmanto ziedēšanai paredzēto mēslojumu ar augstāku fosfora daudzumu (10-30-20). Kad augs "guļ", piemēram, ziemā, to nemēslo.

### Pārstādīšana
Oncīdijas jāpārstāda ik pēc diviem gadiem vai arī tad, kad tās substrāts ir sadalījies vai augs izaudzis no sava poda. Taču tās jutīsies labāk pārāk šaurā podā nekā pārāk lielā.

Pārstādīšanu veic, kad parādās jaunie dzinumi - oncīdijām tas var būt jebkurš gadalaiks, ne tikai pavasaris. Oncīdijas necieš pārstādīšanu, bet tā kā jaunu dzinumu veidošanās laikā jaunās saknītes izveidosies ātri, bojājumi būs minimāli. Oncīdiju saknes ir ļoti trauslas, tādēļ arī pārstādīšana ir diezgan delikāts darbs.

Pārstādīšanai izvēles podu, kurā satilps turpmāko 1 - 2 gadu tuberīdiji (2-3 jauni tuberīdiji gadā). Ja oncīdijai ir 6 vai vairāk tuberīdiji, to var arī sadalīt divos mazākos augos, katram atstājot vismaz 3 - 4 dzinumus. Oncīdiju pārstāda vecākos dzinumus novietojot tuvāk poda malai un jaunākos - tālāk, tuvāk centram, kas ļaus tai izplesties pa visu podu.

Augšanas sezonā oncīdijām nepieciešama vienmērīgi mitra, bet labi drenējoša augsne. Kā telpaugus oncīdijas iesaka stādīt, piemēram, 1/3 sfagnu un 2/3 smalka - vidēja izmēra priežu mizas maisījumā, 100 % kokpapardes šķiedrs maisījumā (var piejaukt arī sfagnus) vai visu trīs materiālu maisījumā. Var stādīt arī 100 % sfagnu maisījumā, ja vien uzmana, lai substrāts neatrodas ilgstoši ūdenī. Siltumnīcās var stādīt principā jebkurā maisījumā. Lai gan oncīdijas var audzēt kā epifītus piestiprinātus pie mizas vai stumbra, audzētāji bieži izvēlas tās stādīt podiņos, lai izvairītos to izžūšanas.

### Izplatītākās slimības