open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Kritiskā filozofija

**Kritiskā filozofija** ir filozofiskā pieeja, ko ieviesa Imanuels Kants, un tā galvenokārt saistīta ar prāta robežu un spēju izpēti. Kants savā darbā "Tīrā prāta kritika" (1781) analizē, kā iespējama zināšana un kādas ir cilvēka saprāta robežas. Kritiskā filozofija cenšas noskaidrot, kā mūsu prāts veido realitātes uztveri, nevis vienkārši pieņem objektīvu realitāti kā pašsaprotamu.

Kritiskā filozofija tiecas noteikt a priori (pirms pieredzes esošos) nosacījumus, kas padara iespējamu zināšanu ieguvi, vienlaikus nosakot šīs zināšanas robežas. Šī pieeja ir fundamentāla mūsdienu zinātnes filozofijā, jo tā palīdz izprast, kāpēc daži izziņas veidi ir iespējami, bet citi — ne.

## Galvenās iezīmes

* Prāta kritika — analīze par to, kā saprāts veido zināšanas.
* Transcendentālā filozofija — jautājums par apziņas nosacījumiem, kas ļauj mums uztvert pasauli.
* Atšķirība starp fenomeniem un "lietām pašām par sevi" — mēs uztveram pasauli caur saviem uztveres un domāšanas filtriem, bet nevaram tieši piekļūt lietām, kādas tās ir neatkarīgi no mums. Šī doma ietekmējusi kvantu mehāniku, kur Heizenberga nenoteiktības princips norāda, ka novērojums ietekmē mērījumu un ka mēs nekad nevaram pilnībā zināt daļiņas stāvokli neatkarīgi no mērījuma.

## Zinātniskās metodes epistemoloģiskā kritika
Kants uzskatīja, ka zinātne nevar pētīt realitāti tādu, kāda tā ir "pašā par sevi", bet tikai to, kā tā izpaužas caur cilvēka uztveres un domāšanas sistēmām.

Šī nostāja bija svarīga loģiskajam pozitīvismam, kas attīstījās 20. gadsimtā un balstījās uz ideju, ka zinātnei jāfokusējas uz empīriskiem faktiem un matemātiski formulētiem likumiem, nevis metafiziskām spekulācijām.

Kanta prāta kritika arī paredzēja mūsdienu debates par mākslīgo intelektu un to, vai mašīnas spēj attīstīt izpratni, ja tās spēj tikai apstrādāt datus bez dziļākas apziņas par to ''a priori'' nosacījumiem.

## Ārējās saites
Transcendentālā filozofija

**Transcendentālā filozofija** ir filozofiska pieeja, ko izveidoja Imanuels Kants, lai analizētu cilvēka prāta darbības principus un noteiktu apziņas nosacījumus, kas padara iespējamu pieredzi un zināšanas. Tā atšķiras no tradicionālās metafizikas, kas cenšas izskaidrot realitāti neatkarīgi no cilvēka uztveres. Transcendentālā filozofija nevis pēta pasauli "pašu par sevi", bet analizē, kā prāts strukturē realitāti.

Kanta transcendentālā filozofija deva pamatu mūsdienu zinātnes filozofijai, jo tā skaidro, kā mūsu prāta struktūras ietekmē to, kā mēs izprotam un interpretējam realitāti.

* Kognitīvā zinātne pēta, kā smadzenes organizē informāciju, līdzīgi kā Kants analizēja uztveres nosacījumus.
* Loģiskais pozitīvisms balstījās uz Kanta ideju, ka mēs varam zināt tikai fenomenus, nevis absolūto realitāti.
* Relativitātes teorija un kvantu mehānika parādīja, ka novērotāja perspektīva ietekmē mērījumu, kas atbilst Kanta tēzei par zināšanu ierobežojumiem.

Kants pielietoja transcendentālo pieeju arī ētikā, izveidojot kategorisko imperatīvu – universālu morāles likumu, kas balstās uz prāta racionalitāti.

## Skatīt arī
* Transcendence (filozofija)

## Ārējās saites
2024. gada Lielā Kristapa balva

**2024. gada [[Lielais Kristaps (kinofestivāls)|Lielā Kristapa balvu]]** pasniegšanas ceremonija norisinājās 2025. gada 4. februārī Dailes teātrī. Ceremonijas režisors bija Matīss Kaža, un to vadīja aktieris Matīss Budovskis.

Balvu par mūža ieguldījumu saņēma  režisors, scenārists, producents, pasniedzējs un jauno kinomākslas talantu mentors Pēteris Krilovs.

## Laureāti un nominācijas
Uzvarētāji atrodas saraksta augšgalā un ir izcelti **treknrakstā**.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Oficiālā tīmekļa vietne
Irfāns Ali

**Muhameds Irfāns Ali** (angļu: *Mohamed Irfaan Ali*) ir Gajānas prezidents kopš 2020. gada 2. augusta. Tautas Progresīvās partijas (PPP) biedrs. Pirms kļūšanas par valsts vadītāju Ali ieņēma vairākus valdības amatus, tostarp bija mājokļu un ūdens resursu ministrs.

Ali vadībā Gajāna piedzīvo strauju ekonomisko attīstību, īpaši pateicoties naftas atradnēm, kas padarījušas valsti par vienu no visstraujāk augošajām ekonomikām pasaulē. Viņa prezidentūra ir raksturīga ar centieniem stiprināt valsts infrastruktūru, veicināt sociālo attīstību un piesaistīt ārvalstu investīcijas.

## Ārējās saites
Gregors Brucers

thumb|Gregors Brucers
**Gregors Brucers** (, 1834—1883) bija vācbaltiešu ārsts, Sarkankalna slimnīcas īpašnieks, vēlāk direktors, Rīgas Praktizējošo ārstu biedrības prezidents (1870—1872, 1876—1878).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1834. gadā 6. augustā Rīgā ārsta Kārļa Ernesta Brucera (1794—1877) un viņa sievas Helēnas, dzimušas Lamprehtes, ģimenē. Mācījās Bērzaines ģimnāzijā (1846—1852). Pēc medicīnas studijām Tērbatas Universitātē (1853—1858) viņš 1859. gadā aizstāvēja *Dr. med.* grādu un papildinājās Prāgā, Vīnē un Parīzē (1860—1861).

Pēc atgriešanās Rīgā 1862. gada decembrī Gregors Brucers nopirka vairākus gruntsgabalus pie Sarkandaugavas un atvēra privātu Sarkankalna dziednīcu (*Heilanstalt Rothenberg*). 1863. gadā viņš kļuva par Rīgas Praktizējošo ārstu biedrības locekli, 1870. gadā viņu ievēlēja par biedrības prezidentu, atkārtoti 1876. gadā.
1872. gadā G. Brucers slimnīcu pārdeva Rīgas pilsētai, pats palikdams par tās direktoru (1872—1883). Kā ierēdnis ieguva valsts padomnieka statusu.

Miris 1883. gada 7. jūlijā.

## Atsauces

*
Bretaņa (nozīmju atdalīšana)

**Bretaņa** var būt:
* Bretaņa — Francijas administratīvais reģions
* Bretaņa — Francijas vēsturiskais reģions
* Bretaņas pussala
Mihaila iela

**Mihaila iela** ir iela Daugavpilī, Cietokšņa apkaimē. Tā sākas apļveida krustojumā ar Daugavas un Vaļņu ielu, ved ziemeļrietumu virzienā, ienāk cietokšņa teritorijā caur Mihaila vārtiem un beidzas krustojumā ar Nikolaja un Hekeļa ielu. Iela nosaukta par godu Krievijas lielkņazam , ķeizara Aleksandra I brālim.

Mihaila ielas garums ir 843 metri. Ārpus cietokšņa tā klāta ar asfalta segumu, bet cietokšņa teritorijā — ar betona bruģi. Satiksmes kustība ielas sākumā (līdz vārtiem) atļauta tikai cietokšņa virzienā, bet tālāk norit abos virzienos. Pa Mihaila ielas posmu no Daugavas ielas līdz Imperatora ielai kursē 14. un 21. maršruta autobusi, bet pieturvietu te nav.

Mihaila iela (līdz 1920. gadam ) ir šīs ielas vēsturiskais nosaukums. Vēlāk tā bija pārdēvēta par **Kavalērijas ielu** (), no 1957. gada — par **Aviācijas ielu**, un beidzot 2007. gada 13. decembrī atguva nosaukumu **Mihaila iela**.

## Ievērojamie objekti
273px|thumb|Mihaila vārti
* Mihaila vārti, valsts nozīmes kultūras piemineklis.
* Nr. 3 — kādreizējais Artilērijas arsenāls, pašlaik Rotko muzejs, valsts nozīmes kultūras piemineklis.
* Nr. 8 — divstāvu Oficieru nams, valsts nozīmes kultūras piemineklis.
* Nr. 10 — divstāvu dzīvojamā ēka, valsts nozīmes kultūras piemineklis.
* Nr. 11 — divstāvu noliktavas, valsts nozīmes kultūras piemineklis.

## Ielu savienojumi
Mihaila iela ir savienota ar šādām ielām:
* Daugavas iela / Vaļņu iela (apļveida krustojums)
* Nikolaja iela
* Imperatora iela
* 1. Oficieru iela (T veida krustojums)
* 2. Oficieru iela (T veida krustojums)
* Nikolaja iela / Hekeļa iela

## Atsauces
Kurts Hahs

thumb|200px|Rīgas Vācu slimnīca (pirms 1939)
**Kurts Hahs** (, 1881—1964) bija vācbaltiešu ārsts, Rīgas 1. slimnīcas (1917—1922) un Rīgas Vācu slimnīcas virsārsts (1923—1931), Rīgas Praktizējošo ārstu biedrības prezidents (1932—1934).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1881. gadā 13. martā Rīgā ginekologa Frīdriha Haha (1849—1926) un viņa sievas Henrietes, dzimušas Hoppes, ģimenē. Mācījās Pēterburgas Pētera skolā. Pēc medicīnas studijām Freiburgā un Tērbatas Universitātē (1902—1909) viņš papildinājās Vācijā un Šveicē, bija ārsts asistents Rīgas pilsētas 2. slimnīcā (1910—1911) un Heidelbergas Universitātes slimnīcā (1911—1912).

Pēc atgriešanās Rīgā 1912. gadā strādāja par ārstu internistu.

Pirmā pasaules kara laikā bija Viļņas kara lazaretes ārsts (1914—1915), vadīja Sarkanā Krusta lazareti Rīgas pilsētas 1. slimnīcā (1915—1917), pēc kara beigām turpināja vadīt Rīgas pilsētas 1. slimnīcas Internās medicīnas nodaļu (1917—1922), no 1920. gada bija Rīgas Herdera institūta (*Herder-Hochschule*) padomes loceklis un Latvijas Augstskolas Medicīnas fakultātes docents (1921—1922). Pēc atteikšanās lasīt lekcijas latviešu valodā strādāja par Rīgas Vācu slimnīcas iekšķīgo slimību nodaļas vadītāju (1923—1931) un vadīja privātu sanatoriju Mežaparkā (1923—1939). 1932. gadā viņu ievēlēja par Rīgas Praktizējošo ārstu biedrības prezidentu.

Pēc Otrā pasaules kara sākuma vācbaltiešu izceļošanas laikā 1939. gadā Dr. Hahs pārcēlās uz dzīvi Vācijas okupētajā Lodzā (*Litzmannstadt*), kur vadīja pilsētas slimnīcas Internās medicīnas nodaļu (1940—1945). Pēc kara dzīvoja Hetštetē (*Hettstedt*) Halles apriņķī PSRS okupācijas zonā (1945—1958), kur vadīja infekciju slimnīcu (*Seuchen-Krankenhaus*), organizēja tuberkulozes un diabēta pacientu aprūpi.

1958. gadā aizbēga uz Rietumvāciju, dzīvoja Vircburgā, kur vadīja vietējo vācbaltiešu kopienu (1960—1963).

Miris 1964. gada 21. maijā.

## Atsauces

## Arējās saites
*
Ervīns Tomsons

**Ervīns Tomsons** (, 1867—1932) bija vācbaltiešu ārsts, Igaunijas ārstu biedrības prezidents (1927).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1867. gadā 11. jūlijā Tallinā tiesu darbinieka Hermaņa Tomsona un viņa sievas Anetes, dzimušas Krollas, ģimenē. Mācījās Igaunijas guberņas ģimnāzijā (1879—1887). Pēc medicīnas studijām Tērbatas Universitātē (1887—1894) viņš strādāja Tērbatas apriņķa slimnīcā (1895—1896), tad par lauku ārstu Igaunijā (1896—1906). Vēlāk bija privāti praktizējošs ārsts Tallinā un pilsētas sanitārās komisijas loceklis.

Pirmā pasaules kara laikā bija kara ārsts (1914—1917), vācu okupācijas periodā 1918. gadā vadīja Tallinas infekciju slimnīcu, pēc kara beigām vadīja Diakonišu iestādes iekšķīgo slimību nodaļu. 1927. gadā viņu ievēlēja par Igaunijas ārstu biedrības prezidentu.

Miris 1932. gada 17. jūnijā Tallinā.

## Atsauces

## Arējās saites
*
Gustavs Karlbloms

**Gustavs Karlbloms** (, 1837—1908) bija vācbaltiešu ārsts, Rīgas Praktizējošo ārstu biedrības prezidents (1882—1884), no 1907. gada goda biedrs.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1837. gada 2. decembrī Vīlandē ārsta Ernesta Karlbloma (1802—1853) un viņa sievas Katrīnas Elizabetes, dzimušas Dālas, ģimenē. Pēc medicīnas studijām Tērbatas Universitātē (1855—1861) viņš 1866. gadā aizstāvēja *Dr. med.* grādu un 1867. gadā viņš kļuva par Rīgas Praktizējošo ārstu biedrības locekli, 1882. gadā viņu ievēlēja par biedrības prezidentu.

Miris 1908. gada 21. aprīlī.

## Atsauces

*
Solana

right|frameless
***Solana*** ir augstas veiktspējas blokķēdes platforma, kas paredzēta decentralizētu lietojumu (*DApp*) un kriptovalūtu darījumu atbalstam. Tā tika izstrādāta 2017. gadā un oficiāli palaista 2020. gadā, piedāvājot ātrus un mērogojamus risinājumus, pateicoties inovatīvai *Proof of History* (*PoH*) konsensa metodei, kas apvienota ar *Proof of Stake* (*PoS*).

Solana spēj apstrādāt tūkstošiem darījumu sekundē ar zemām komisijas maksām, padarot to par vienu no konkurētspējīgākajām blokķēdēm tirgū. Tās ekosistēmā ietilpst dažādi DeFi (decentralizētās finanšu) projekti, NFT tirgi un spēļu platformas. Solana galvenais vietējais tokens ir SOL, ko izmanto gan tīkla drošībai, gan darījumu apmaksai.

## Ārējās saites
Frenoloģija

thumb|Frenoloģiskā karte (19. gadsimts)
**Frenoloģija** ir pseidozinātniska teorija, kas bija populāra 19. gadsimtā. Tā apgalvoja, ka cilvēka galvaskausa forma un izciļņi var atklāt viņa personības īpašības, intelektu un pat morālo raksturu. Šo ideju izstrādāja vācu ārsts Frānsis Jozefs Galls (*Franz Joseph Gall*) 18. gadsimta beigās.

Saskaņā ar frenoloģiju, smadzenes sastāv no dažādiem reģioniem, kas atbild par konkrētām spējām vai personības iezīmēm. Tika uzskatīts, ka, ja kāda īpašība ir īpaši izteikta, atbilstošais smadzeņu apgabals būs lielāks un izraisīs izcilni uz galvaskausa, ko var izpētīt un interpretēt.

Frenoloģija zaudēja aktualitāti, jo zinātniskie pētījumi atspēkoja tās pamatpieņēmumus. 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā attīstījās neirozinātne, kas pierādīja, ka smadzeņu funkcijas nav tieši saistītas ar galvaskausa formu. Zinātnieki, piemēram, Pols Broka un Karls Vernike, atklāja, ka dažādas smadzeņu daļas ir atbildīgas par konkrētām funkcijām, taču to izmērs un forma nav saistīti ar izcilņiem uz galvaskausa. Turklāt frenoloģija nespēja nodrošināt precīzas un atkārtojamas prognozes.

## Ārējās saites
Viola Lāzo

**Viola Lāzo** (dzimusi , mirusi ) bija latviešu žurnāliste un politiķe.

Mācījusies Rīgas Valsts 3. ģimnāzijā, kuru beigusi 1973. gadā. Studējusi žurnālistiku Latvijas Valsts universitātē, kuru absolvējusi 1978. gadā.

No 1970. gada strādājusi televīzijā un radio, bijusi "Latvijas Radio" redaktore, ASF "Vecais ratiņš" direktore un vecākā redaktore "Latvijas televīzijā".

Bija Latvijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas biedre. 2006. gadā aktīvu darbību partijā pārtrauca.

1998. gadā viņa ievēlēta 7. Saeimā no saraksta "Latvijas Sociāldemokrātu apvienība".

Saeimā bijusi LSDSP frakcijas priekšsēdētāja vietniece, Cilvēktiesību un sabiedrisko lietu komisijas priekšsēdētāja biedre, darbojusies arī Eiropas lietu komisijā, Baltijas lietu apakškomisijā un Jūrniecības, zivsaimniecības un transporta apakškomisijā. Bija atbildīga arī par LSDSP frakcijas ārvalstu kontaktiem.

No 1997. līdz 1998. gadam V. Lāzo bija Rīgas domes deputāte. 2002. gada novembrī Lāzo atsāka darbu Rīgas domē, kur nodarbojās ar pašvaldības attiecībām ar sadraudzības pilsētām un Eiropas Savienības struktūrām.

## Atsauces
Rietumu salas

**Rietumu salas** () jeb **Ārējās Hebridu salas** () ir Apvienotajai Karalistei piederošs salu arhipelāgs un pašvaldību apgabals Atlantijas okeānā Skotijas rietumu piekrastē. Lielākā apdzīvotā vieta un administratīvais centrs ir Stornoveja. Rietumu salas ir vienīgais apgabals Skotijā, kurā vairākums runājošo lieto skotu gēlu valodu; kopš 1998. gada oficiāli tiek lietota tikai gēlu nosaukuma forma *Na h-Eileanan Siar* — ‘Rietumu salas’. Administratīvi apgabalam pieder arī tālāk okeānā esošās neapdzīvotās Sentkilda salas, Flennanu salas un Rona.

## Ģeogrāfija
Ārējās Hebridu salas atrodas Hebridu salu arhipelāga ziemeļrietumos, no pārējām salām un Skotijas krasta tās atdala 23 līdz 72 km platie Minču šaurumi un Hebridu jūra. Salas stiepjas 210 km garumā ziemeļaustrumu–dienvidrietumu virzienā. Arhipelāgā ietilpst vairāk kā 100 salu un klinšu, no kurām tikai 15 ir apdzīvotas. Lielākās salas ir Lūisa un Herisa (2179 km², trešā lielākā Britu salu arhipelāga sala), Sautuista (320 km²), Nortuista (303 km²), Benbekula (83 km²) un Bera (59 km²). Salas klinšainas un kalnainas ar stipri izrobotu krasta līniju; augstākais kalns ir Klišems 799 m vjl Luisas dienvidos. Piekrastes ainavā dominē pļavas (mahirs), daļa no kurām ir kultivēta aramzeme. Augstienēs dominē virsāji, daudz klinšu atsegumu. Ievērojamu teritorijas daļu aizņem aizsargātās dabas teritorijas, lielākā no kurām ir Lūisas kūdrāju dabas rezervāts 589 km² platībā.

## Vēsture
Salas apdzīvotas kopš mezolīta; šeit atrodami daudz dažādu laiku vēstures pieminekļi, senākie no kuriem ir no 3200.–2800. gadiem p.m.ē. Zināmākais no tiem ir Kalana akmeņu megalīti, kā arī vienīgā Britu salās atrastās aizvēsturiskās mūmijas Kladhalanā Sautuistas salā.

Senākās rakstiskās liecības par Ārējām Hebridu salām ir no 55. gada p.m.ē. grieķu vēsturnieka Diodora Sikula darba. Maz ir zināms par cilvēkiem, kas šīs salas apdzīvoja līdz pat 6. gadsimtam, kad šeit ieradās pirmie kristiešu misionāri ar Svēto Kolumbu priekšgalā; tas rakstījis, ka salās, tāpat, kā pārējā Skotijā, dzīvo pikti.

No 1079. līdz 1266. gada salās bija daļa no vikingu Salu karalistes (*Suðreyjar)*, kas iekļāva Menu un Hebridu salas un formāli pakļāvās Norvēģijai. 1262. gadā skotu karaspēks ieņēma Skaju, kas aizsāka Skotijas un Norvēģijas cīņu par salām. 1266. gadā tika noslēgts Pērtas līgums, kas visas Hebridu salas un Menu atstāja Skotijai, bet Šetlendu un Orkneju salas atstāja Norvēģijai.

## Atsauces

## Ārējās saites
Sarkanais tuksnesis

**"Sarkanais tuksnesis"** () ir 1964. gada Itālijas un Francijas drāmas filma, kuras režisors ir Mikelandželo Antonioni, bet scenārija autori Antonioni un Tonīno Guerra. Šī bija pirmā Antonioni krāsu filma. Filmā galvenās lomas atveido Monika Viti un Ričards Heriss.

Filma stāsta par Džulijanu (Viti), kura, nespējot pielāgoties dzīvei industriālā vidē, cenšas tikt galā ar savu dzīvi pēc autokatastrofas.

Filmas "Sarkanais tuksnesis" pirmizrāde notika  25. Venēcijas kinofestivālā. Filma saņēma festivāla augstāko apbalvojumu — Zelta lauvas balvu.

## Ārējās saites
Veidenbauma iela (Daugavpils)

**Veidenbauma iela** ir iela Daugavpilī, Daugavas kreisajā krastā, Grīvas apkaimē. Veidenbauma iela sākas krustojumā ar Lielo ielu, ved rietumu virzienā un beidzas krustojumā ar Gulbju ielu. Ielā ir privātmāju apbūve.

Veidenbauma ielas garums ir aptuveni 410 metri, tai ir grants segums, satiksmes kustība norit abos virzienos pa vienu joslu. Sabiedriskais transports pa Veidenbauma ielu nekursē, tuvākās autobusa pieturas ir 9. maršruta "Oškalna iela" un "Ķiršu iela".

Veidenbauma iela izveidota 20. gadsimta vidū, tās agrākais nosaukums bija **Lāčplēša iela**. Pēc Grīvas pilsētas pievienošanas Daugavpilij, 1957. gadā ielu pārdēvēja par Veidenbauma ielu, un šis nosaukums laika gaitā vairs nav mainījies.

## Ielu savienojumi
Veidenbauma iela ir savienota ar šādām ielām:
* Lielā iela (T veida krustojums)
* Aptiekas iela (T veida krustojums)
* Linu iela (T veida krustojums)
* Oškalna iela
* Ēnu iela (T veida krustojums)
* Vālodzes iela (T veida krustojums)
* Gulbju iela (T veida krustojums)

## Atsauces
Maksis Brants

thumb|200px|Maksis Brants 1927. gadā.
**Maksis Teodors Brants** (, 1890—1972) bija vācbaltiešu ārsts patologs un ornitologs, Rīgas Praktizējošo ārstu biedrības prezidents (1934—1936).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1890. gadā 27. septembrī Kronštates garnizona kara flotes ārsta Voldemāra Branta (1846—1920) un viņa sievas Vilhelmīnes, dzimušas Razevskas (1851—1925), ģimenē.
Mācījās Kronštates Aleksandra ģimnāzijā, tad Rīgas fon Elca privātģimnāzijā. Studēja medicīnu Tērbatas Universitātē (1908—1910), tad Berlīnes un Freiburgas Universitātēs. Pēc ārsta diploma saņemšanas Tērbatas Universitātē 1913. gadā Maksis Brants sāka strādāt Tērbatas Universitātes Medicīnas klīnikā par profesora Kārļa Dehio asistentu. 1914. gadā papildinājās Cīrihes Higiēnas institūtā par seroloģiskajām diagnostikas metodēm.

Pirmā pasaules kara laikā Brants strādāja Rīgas pilsētas 2. slimnīcā iekārtotajā kara hospitālī, 1920. gada janvārī bija Latgales partizānu pulka ārsts, pulks piedalījās Ziemeļlatgales atbrīvošanas operācijā.
Pēc kara beigām 1921. gada aprīlī Maksis Brants sāka strādāt Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes Patoloģijas institūtā kā profesora Romāna Adelheima asistents. 1926. gadā aizstāvēja *dr. med.* disertāciju "Par reģeneratoriskām parādībām plaušās un viņu attiecībām ar pirmatnēju plaušu vēzi", pamatojoties uz klīnisko autopsiju novērojumiem un eksperimentu rezultātu publikācijām vairākos zinātniskos izdevumos. 1927. gadā Brants ar habilitācijas darbu "Par taukaudu attīstību pleirā" kļuva par privātdocentu un LU Patoloģijas institūta prozektoru. No 1932. līdz 1934. gadam Brants bija Rīgas Praktizējošo ārstu biedrības viceprezidents, no 1934. gada līdz 1936. gadam biedrības prezidents. 1934. gadā viņš bija Latvijas Vēža apkarošanas biedrības līdzdibinātājs, no 1935. gada līdz 1939. gadam Rīgas Dabas pētnieku biedrības viceprezidents. Pēc profesora Adelheima nāves Maksi Brantu 1938. gadā ievēlēja par katedras vadītāju un 1939. gadā par docentu.

Pēc Otrā pasaules kara sākuma vācbaltiešu izceļošanas laikā 1939. gadā docents Brants pārcēlās uz dzīvi Vācijas okupētajā Poznaņā, kur vadīja pilsētas slimnīcas patoloģijas nodaļu un no 1941. gada bija Poznaņas Universitātes patoloģijas profesors.
Pēc kara beigām bija prozektūras vadītājs Potsdamas pilsētas slimnīcā Padomju okupācijas zonā. 1948. gadā jaundibinātā Berlīnes Brīvā Universitāte viņu ievēlēja par Patoloģijas katedras profesoru un viņš pārcēlās uz Berlīnes Rietumu zonu, līdztekus Maksis Brants līdz 1958. gadam strādāja par Patoloģijas institūta vadītāju Moabitas slimnīcā.
1951. gadā Maksis Brants dibināja Austrumeiropas institūta Medicīnas sekciju un līdz 1966. gadam bija tās vadītājs. 1958. gadā Maksis Brants pensionējās.
 
Miris 1972. gada 9. janvārī Rietumberlīnē.

## Atsauces

*
Ļežas ķarka

**Ļežas ķarka** (albāņu: *Qarku i Lezhës)* ir viena no 12 Albānijas ķarkām. Ķarkas administratīvais centrs ir Ļeža. Ķarka ziemeļos robežojas ar Škodras ķarku, ar Kukesi ķarku tā robežojas ziemeļaustrumos, ar Dibras ķarku dienvidaustrumos, ar Duresi ķarku dienvidos, bet rietumos to apskalo Adrijas jūra. Tā ir trešā neapdzīvotākā ķarka Albānijā un otrā mazākā ķarka pēc platības. Ļežas ķarkas kopējā platība ir 1 620 km², pēc 2023. gada datiem tajā dzīvoja 99 384 iedzīvotāji.

## Ārējās saites
Kukesi ķarka

**Kukesi ķarka** (albāņu: *Qarku i Kukësit)* ir viena no 12 Albānijas ķarkām. Ķarkas administratīvais centrs ir Kukesi, bet ķarkas teritorijā atrodas vēl divas pilsētas: Kruma un Bairamcuri. Ķarka ziemeļos robežojas ar Melnkalni, ar Kosovu tā robežojas austrumos, ar Škodras ķarku rietumos, bet dienvidos ar Ļežas ķarku un Dibras ķarku. Tā ir otra neapdzīvotākā ķarka Albānijā, bet septītā lielākā pēc platības. Kukesi ķarkas kopējā platība ir 2 374 km², pēc 2023. gada datiem ķarkā dzīvo 61 998 iedzīvotāji. Kukesi ķarka ir Albānijas nabadzīgākais reģions gan vēsturiski, gan šobrīd. Kopš 1990. gadiem daudzi tās iedzīvotāji ir migrējuši uz Tirānu vai ārzemēm. 2021. gadā Edi Rama atvēra Albānijas otro starptautisko lidostu ķarkā, lai atdzīvinātu tur stagnējošo ekonomiku. Tomēr tā joprojām ir trīs reizes nabadzīgāka nekā galvaspilsēta Tirāna.

## Atsauces


## Ārējās saites
Irākas dinārs

**Irākas dinārs** (IQD) ir Irākas oficiālā valūta, kuru izdod Irākas Centrālā banka. Tā nav brīvi konvertējama, un tās vērtību būtiski ietekmē valsts politiskā un ekonomiskā situācija.

Viena dināra vērtība tiek dalīta 100 filsos, lai gan inflācijas dēļ filsi vairs netiek izmantoti. 2003. gadā pēc Sadama Huseina režīma krišanas tika ieviestas jaunas banknotes, lai aizstātu iepriekšējās, kas bija saistītas ar režīma propagandu.

## Ārējās saites
Pešmerga

thumb|Speciālā vienība (2014)
**Pešmerga** (kurdu: پێشمەرگه‌‎, *Pêşmerge*) ir kurdu bruņotie spēki, kas galvenokārt darbojas Irākas un Sīrijas Kurdistānā. Šie spēki pastāv kopš 20. gadsimta sākuma, sākotnēji kā pretošanās kustība pret valdībām, kas apspieda kurdu tautu. Pešmerga nav centralizēta armija, bet sastāv no vienībām, kas ir saistītas ar dažādām kurdu politiskajām partijām, galvenokārt Kurdistānas Demokrātisko partiju (KDP) un Kurdistānas Patriotisko savienību (PUK). 

Nosaukums "Pešmerga" kurdu valodā nozīmē "tie, kas saskaras ar nāvi" vai "tie, kas stāv nāvei pretī". 

Mūsdienās Pešmerga spēkiem bija būtiska loma cīņā pret ISIS, īpaši no 2014. līdz 2017. gadam, apturot ISIS izplešanos uz Kurdistānas teritoriju. Lai gan Pešmerga ir oficiāli atzīta par Irākas Kurdistānas autonomā reģiona drošības spēkiem, tās neatkarība un struktūra dažkārt izraisa politisku spriedzi ar Irākas centrālo valdību.

## Ārējās saites
Anarhoprimitīvisms

thumb|Anarhoprimitīvisma karogs
**Anarhoprimitīvisms** ir anarhisma virziens, kas kritizē civilizāciju un tās tehnoloģiskās, industriālās un sociālās struktūras, uzskatot tās par galvenajiem apspiešanas, ekspluatācijas un ekoloģiskās degradācijas cēloņiem. Anarhoprimitīvistu mērķis ir atgriezties pie mazāk tehnoloģiski attīstītas vai pat pirmsindustriālas sabiedrības formas, kas balstās uz mednieku vācēju dzīvesveidu, maziem kopienu tīkliem un ciešu saikni ar dabu.

Anarhoprimitīvistu domāšanā liela nozīme ir teorijām par to, ka cilvēku dzīves kvalitāte un brīvība ievērojami pasliktinājās līdz ar lauksaimniecības revolūciju un sekojošo hierarhisko sabiedrību veidošanos. Viņi uzskata, ka tehnoloģijas un sarežģītas sociālās struktūras veicina cilvēku atsvešināšanos, garīgu apspiešanu un vidi iznīcinošu uzvedību. Viens no pazīstamākajiem anarhoprimitīvistu teorētiķiem ir Džons Zerzans, kurš apgalvo, ka simboliskā domāšana, piemēram, valoda, māksla un rakstība, ir veicinājusi cilvēku atsvešināšanos no dabiskās pasaules. Viņš arī kritizē industriālo sabiedrību par tās destruktīvo ietekmi uz ekosistēmām un cilvēka psiholoģisko veselību.

Anarhoprimitīvisms tiek kritizēts par utopismu, praktisko īstenošanas neiespējamību un par to, ka tā idejas varētu novest pie masveida ciešanām, ja tās tiktu īstenotas globālā mērogā. Turklāt tiek apgalvots, ka viņu skatījums uz pirmsindustriālām sabiedrībām ir romantizēts un ignorē šādu dzīvesveidu grūtības un trūkumus.

## Ārējās saites
Kauns

[thumb|[Ogists Rodēns|Ogista Rodēna skulptūra "Ieva pēc Krišanas" (*Éve au rocher*), kurā atveidota kaunpilna Ieva]]
**Kauns** ir spēcīga emocionāla reakcija, kas rodas, kad cilvēks izjūt neatbilstību sabiedrības normām, morāles principiem vai saviem personīgajiem ideāliem. Kauns atšķiras no vainas apziņas – ja vainas apziņa rodas no konkrētas rīcības, tad kauns ir dziļāka sajūta, kas var būt saistīta ar to, kā persona sevi redz. Kaunu bieži pavada vēlme paslēpties, izvairīties no citu vērtējuma vai labot situāciju.

Psiholoģijā kauns tiek uzskatīts par vienu no tām sajūtām, kuras cilvēki sāk izjust agrā bērnībā un tā ietekmē personības attīstību. Pārmērīgs kauns var izraisīt zemu pašvērtējumu, trauksmi vai depresiju, savukārt veselīgs kauna līmenis var motivēt indivīdu ievērot sabiedrībā pieņemtās normas un uzlabot savu uzvedību.

Filozofijā un socioloģijā kauns tiek aplūkots kā kultūras fenomens – dažādās sabiedrībās izpratne par kaunu un tā nozīmi var būt atšķirīga. Dažās kultūrās kauns tiek izmantots kā sociālās kontroles mehānisms, bet citās tas tiek uzskatīts par personisku sajūtu, kuru citi nevar ietekmēt.

Kauns ir bieži sastopama tēma literatūrā, mākslā un reliģijā, kur tas tiek attēlots kā iekšējs konflikts starp cilvēka vēlmēm un sabiedrības prasībām.

Kauns ir bieži sastopama tēma literatūrā un kino. Franca Kafkas stāstā *"*Pārvērtība*"* (1915) galvenais varonis Gregors Zamza izjūt dziļu kaunu par savu jauno, atbaidošo veidolu un savu nespēju atbalstīt ģimeni. Natenjela Hotorna romānā *"*Sarkanais burts*"* (1850) tiek pētīts sabiedrības uzspiests kauns un publiska stigmatizācija. Savukārt Jukio Mišimas autobiogrāfiskajā darbā *"*Maskas atzīšanās*"* (1949) atklāts personīgs konflikts un kauns, kas saistīts ar identitātes meklējumiem.

Arī kino ir sastopama kauna tēma. Stīva Makvīna filma *"*Kauns*"* (2011) attēlo cilvēku, kurš cieš no seksuālās atkarības un cenšas slēpt savu problēmu. Ingmara Bergmana *"*Fanija un Aleksandrs*"* (1982) parāda kaunu, ko izraisa stingras reliģiskās normas un audzināšana.

## Atsauces

## Ārējās saites
Degradācija

**Degradācija** ir kvalitātes, vērtības vai stāvokļa pasliktināšanās, kas var attiekties uz dažādām jomām, piemēram, vidi, morāli, kultūru, sabiedrību, veselību vai tehnoloģijām. Tā parasti nozīmē lēnu un pakāpenisku procesu, kura rezultātā kaut kas kļūst sliktāks vai vājāks salīdzinājumā ar iepriekšējo stāvokli.

## Piemēri

* Vides degradācija: dabas resursu izsīkšana, bioloģiskās daudzveidības samazināšanās, piesārņojums un augsnes erozija.
* Morālā degradācija: sabiedrības vai indivīda ētisko un morālo vērtību pavājināšanās.
* Kultūras degradācija: tradīciju, mākslas vai valodas kvalitātes zudums globalizācijas vai komercializācijas ietekmē.
* Tehnoloģiskā degradācija: tehnoloģisko sistēmu bojāšanās, nolietošanās vai novecošana bez pienācīgas uzturēšanas.

## Ārējās saites
Bernhards fon Holanders

thumb|250px|Bernhards fon Holanders
**Bernhards fon Holanders** (, 1856-1937) bija vācbaltiešu pedagogs un vēsturnieks, Rīgas Vēstures un senatnes pētītāju biedrības priekšsēdis (1902—1904) un goda loceklis (1909).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1856. gada 11. oktobrī jurista un birģermeistara Heinriha Eduarda Gustava fon Holandera (1820—1897) un viņa sievas Emīlijas, dzimušas Neltingas ģimenē. Mācījās Vidzemes guberņas ģimnāzijā, studēja Tērbatas Universitātes vēstures fakultātē (1875—1881).

Strādāja par vēstures un ģeogrāfijas virsskolotāju, vēlāk par reliģijas skolotāju Rīgas pilsētas reālskolā (1883—1908). 1886. gadā apprecējās ar Tirzas draudzes mācītāja meitu Emīliju Portu.
Līdztekus bija tirdzniecības ģeogrāfijas docents Rīgas Politehniskajā augstskolā (1886—1898). 1890. gadā viņu ievēlēja par Rīgas Vēstures un senatnes pētītāju biedrības sekretāru, 1901. gadā par līdzdirektoru, 1902. gadā par biedrības priekšsēdi.

1906. gadā Holanders kļuva par jaunizveidotās Vidzemes Vācu apvienības Alberta skolas (*Albertschule*) direktoru.
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma skolu slēdza, bet vācu okupācijas laikā viņš bija Rīgas pilsētas ģimnāzijas direktors (1917—1919), vēlāk Valsts Vācu vidusskolas (Klasiskās ģimnāzijas) skolotāju (1920—1923). 1921. gadā viņu ievēlēja par Rostokas Universitātes goda doktoru (*Dr. phil. h. c.*).

Miris 1937. gada 12. februārī Rīgā.

## Darbi
* Die livländischen Städtetage bis z. J. 1500 (1888)
* Der Gewerbeverein zu Riga in den Jahren 1865 bis 1890 (1890)
* Sachregister zum Liv-, Est- und Kurl. Urkundenbuch, Bd. VII-IX (1900)
* Zur Geschichte der deutschen wissenschaftlichen Vereine in Lettland. Stuttgart, 1923.
* Bibliographie der baltischen Heimatkunde: Ein Wegweiser für den Heimatkundlichen Unterricht in Lettland und Estland. Riga, 1924.
* Riga im 19. Jahrhundert. Ein Rückblick. Riga, 1926.
* Aus baltischer Vergangenheit: geschichtliche Bilder. Ein Hausbuch für die Jugend. Riga, 1926;1932.
* Geschichte der literärisch-praktischen Bürgerverbindung in Riga, 1802-1927. Festschrift für 125-Järigen Jubileum. Allgemeiner Teil. Riga, 1927.
* Jugenderinnerungen aus der Altstadt in Riga. In: Rigascher Almanach für 1929. Riga, 1928. S.160-179.
* Die Gesellschaft für Geschichte und Altertumskunde zu Riga, 1834-1934. Baltische Monatshefte, 1934, Heft 10, S.471.-494.
* Unser Dommuseum. Riga, 1936.
* Geschichte der Domschule, des späteren Stadtgymnasiums zu Riga. Hannover-Döhren, 1980.

## Biedrības
* Igauņu zinātniskās biedrības (*Gelehrte Estnische Gesellschaft*) korespondētājloceklis (1908)
* Igaunijas Literārās biedrības goda loceklis (1910)

## Atsauces
Plāteru iela

**Plāteru iela** ir iela Daugavpilī, Mežciema apkaimē. Plāteru iela sākas no Meža ielas, ved ziemeļrietumu virzienā un beidzas krustojumā ar Akāciju ielu. Iela nosaukta par godu Plāteru dzimtai, kurai pieder arī grāfs Jans Kazimirs Jozefs Plāters-Zībergs — Poguļankas (Mežciema) sanatorijas dibinātājs.

Plāteru ielas kopējais garums ir aptuveni 1620 metri. Visā garumā satiksmes kustība atļauta abos virzienos, pa vienu braukšanas joslu. Uz ziemeļiem no Parka ielas Plāteru ielai ir asfalta segums, bet uz dienvidiem — grants segums. Sabiedriskais transports pa Plāteru ielu nekursē, bet Parka ielā ir 4., 5. un 21. autobusu maršrutu pietura "Plāteru iela".

Plāteru ielā ir privātmāju apbūve, kā arī daudz neapbūvēto gruntsgabalu, jo iela stiepjas pa mežu.

Latvijas PSR laikā ielas nosaukums bija **Dzeržinska iela** — Viskrievijas Ārkārtas komisijas ("Čekas") dibinātāja un pirmā vadītāja Feliksa Dzeržinska vārdā.

## Ielu savienojumi
Plāteru iela ir savienota ar šādām ielām:
* Meža iela
* Kaiju iela (T veida krustojums)
* Alberta iela
* Parka iela
* Ausekļa iela / Putnu iela
* Akāciju iela (T veida krustojums)

## Atsauces
Alēns Robērs

**Alēns Robērs** (; dzimis ) ir franču klinšu kāpējs un urbānais alpīnists. Saukts par "Franču Zirnekļcilvēku" vai "Cilvēku zirnekli", Robērs veic solo kāpšanu pa debesskrāpjiem, neizmantojot kāpšanas aprīkojumu, izņemot nelielu krīta maisiņu un kāpšanas apavu pāri.

## Biogrāfija
Dzimis kā Roberts Alēns Filips 1962. gada 7. augustā Digēnā, Burgundijā, Francijā. Bērnību viņš pavadīja Valansas pilsētā, Dromas departamentā. Bērnībā Roberts sāka kāpt pa klintīm, kas atradās viņa mājas tuvumā. Taču Alēns par bilderingu nopietni sāka interesēties pēc kāda gadījuma, kad 12 gadu vecumā viņš aizmirsa mājas atslēgas dzīvoklī 8. stāvā. Tā vietā, lai gaidītu, kad vecāki nāks mājās, viņš vienkārši uzkāpa pa mājas ārsienu un iekļuva dzīvoklī.

Pusaudža gados Alēns apbrīnoja izcilo mūsdienu alpīnistu (Bonati, Mesnera) sasniegumus un praktizēja savas alpīnisma prasmes Verkora un Ardēšas klintīs. Kopš tā laika viņš sāka kāpt patstāvīgi, vienlaikus meklējot alpīnismam līdzīgas aktivitātes.

Daudzus gadus viņš nodarbojās ar sporta kāpšanu un sasniedza 8. līmeni brīvajā kāpšanā (1990-1992). Viņa iekarojumi radīja plašu publicitāti un apbrīnu alpīnisma pasaulē; Alēns ir uzrakstījis daudzus pierakstus par grūtībām kāpjot vienatnē.

2005. gadā kādā intervijā Alēns atzina, ka savā dzīvē ir kritis vismaz 7 reizes. Visbriesmīgākais kritiens bija 1982. gada septembrī. Viņš nolaidās pa virvi, un aprīkojums, kas nebija droši piestiprināts, viņu pievīla, tādēļ Alēns paslīdēja un nokrita no liela augstuma. Pēc kritiena viņš 6 dienas atradās komā jo salauza abus atslēgas kaulus, elkoņus, iegurni un degunu. Pēc kritiena Roberts bija daļēji paralizēts un viņam tika veiktas sešas operācijas.

Tikai gadu vēlāk Roberts jau uzkāpa jaunā ēkā. Taču kritienu sekas liek sevi manīt – Alēnam periodiski rodas krampji, reibonis iekšējās auss problēmu dēļ, epilepsija un elkoņa un plaukstas locītavu disfunkcija.

## Kāpšanas stratēģija
Tā kā varas iestādes viņam parasti nedod atļauju šādiem bīstamiem kāpieniem, Robērs izvairās no drošības, lai slepus piekļūtu konstrukcijām. Rezultātā viņš daudzas reizes dažādās valstīs ticis arestēts, policistiem viņu gaidot kāpšanas beigās.

Viņa klinšu kāpšanas fiziskā sagatavotība un tehnika ļauj viņam kāpt, izmantojot nelielos ēku sienu un logu izvirzījumus (piemēram, logu dzegas un rāmjus). Daudzi viņa kāpumi nedod viņam iespēju atpūsties un var ilgt vairākas stundas. Dažreiz viņam ap vidukli ir piestiprināts neliels kāpšanas krīta pulvera maisiņš.

## Slaveni kāpieni
Tabulā zemāk parādītas ēkas, kurās uzkāpis Alēns Robērs.

2023. gada 30. novembris — otrreiz uzkāpa Halīfa tornī kopā ar Aleksi Lendo.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Oficiālā tīmekļa vietne 
* Audio interview with Alain Robert by podcasters *Happy Trail Mix*
USA-349

thumb|right|240px|Ar ''X-37B'' borta kameru uzņemts Zemes attēls
***USA-349*** jeb ***X-37B OTV-7***, kodētais nosaukums ***USSF-52*** bija ASV uzņēmuma *[[Boeing]]* būvēta militāra bezpilota kosmoplāna *[[X-37B]]* kosmiskais lidojums; domājams, otrā eksemplāra ceturtais lidojums. Tas orbītā tika palaists 2023. gada 29. decembrī; uz Zemes atgriezās 2025. gada 7. maijā.

Kosmisko lidaparātu pārvalda Gaisa spēku departamenta Ātrāko spēju birojs un ASV Kosmiskie spēki, kas uzskata misiju par slepenu, un līdz ar to nav atklājuši tās mērķus. Kosmoplāns tika nosūtīts orbītā ar dažādiem izmēģinājumu un eksperimentu uzdevumiem. Šie izmēģinājumi ietver darbību jaunos orbītas režīmos, eksperimentus ar kosmosa jomas apzināšanas tehnoloģijām un radiācijas iedarbības izpēti uz NASA nodrošinātajiem materiāliem.

## Lidojuma gaita
*X-37B* tika palaists  01:07:00 UTC ar nesējraķeti *[[Falcon Heavy]]* no Kenedija Kosmosa centra starta kompleksa *LC-39A*. Pēc ieiešanas orbītā kosmoplānam tika dots nosaukums *USA-349*.
*OTV-7* tika ievadīts ļoti eliptiskā orbītā.

2024. gada 9. februārī astrofiziķis un orbitālo trakeru eksperts  Džonatans Makdavels rakstīja, ka kosmoplāns, iespējams, atrodas 323 × 38 838 km orbītā ar slīpumu 59,1°.
2024. gada 10. oktobrī ASV Gaisa spēki paziņojumā presei apstiprināja, ka *X-37B* darbojas ļoti eliptiskā orbītā un demonstrē virkni manevru, ko sauc par aerobremzēšanu, lai mainītu savu orbītu.

2025. gada 20. februārī tika publicēta *X-37B* borta kameras orbītā uzņemta fotogrāfija, kas bija pirmais oficiāli publiskotais programmas attēls.

Kosmoplāns uz Zemes atgriezās 2025. gada 7. maijā. 07:22 *UTC* tas nolaidās uz Vandenberga Kosmosa spēku bāzes skrejceļa. Kosmiskajā lidojumā tas pavadīja 434 dienas.

## Atsauces

## Ārējās saites
* USA 349 (OTV 7) Orbītas parametri, n2yo.com
Stornoveja

**Stornoveja** (, ) jeb **Štjornavaga** () ir pilsēta Skotijā, Ārējo Hebridu salu administratīvais centrs un lielākā apdzīvotā vieta. Atrodas arhipelāga lielākās salas Lūisas un Herisas austrumu krastā pie Minča šauruma  no Skotijas galvaspilsētas Edinburgas un  no valsts galvaspilsētas Londonas. Nozīmīga osta, transporta, kultūras, izglītības un tūrisma centrs.

## Vēsture
Pilsētu ar nosaukumu *Stjórnavágr* 9. gadsimtā dibinājuši vikingi, tā izaugusi ap dabīgu, labi aizsargātu ostu, kas bija salinieku galvenais tirdzniecības punkts ar pārējo Skotiju.

## Atsauces

## Ārējās saites
Marks Kārnijs

**Marks Kārnijs** (; dzimis 1965. gada 16. martā Fortsmitā) ir Kanādas ekonomists un politiķis.

2025. gada marta sākumā Kanādas Liberālā partija izraudzījusies Marku Kārniju par jauno partijas līderi un Kanādas premjerministru.

## Dzīvesgājums
Kārnijs dzimis 1965. gada 16. martā Fortsmitā, Ziemeļrietumu Teritorijās, Kanādā. Uzaudzis Edmontonā, Albertas provincē. Ieguva bakalaura grādu ekonomikā Hārvarda Universitātē 1988. gadā, kā arī maģistra un doktora grādus Oksfordas Universitātē.

Pirms pievēršanās publiskajam sektoram, Kārnijs strādāja investīciju bankā Goldman Sachs. 2004. gadā viņš pievienojās Kanādas Finanšu ministrijai kā vecākais asociētais ministra vietnieks. No 2008. līdz 2013. gadam Kārnijs bija Kanādas Bankas vadītājs, bet no 2013. līdz 2020. gadam — Anglijas Bankas vadītājs.

Pēc atgriešanās Kanādā pievērsās politikai. 2025. gada janvārī, pēc premjerministra Žistēna Trido atkāpšanās, viņš kandidēja uz Liberālās partijas līdera amatu un tika ievēlēts.

## Privātā dzīve
Precējies ar Diānu Foksu Kārniju (*Diana Fox Carney*), pārim ir četras meitas.

## Atsauces

## Ārējās saites
Vidzemes Vācu apvienības Alberta skola

thumb|Alberta skolas ēkas mūdienu izskats
**Vidzemes Vācu apvienības Alberta skola** () bija Vidzemes Vācu apvienības dibināta privāta skola Rīgā ar ģimnāzijas un reālskolas mācību programmām, kas darbojās no 1906. līdz 1914. gadam. Tās direktors bija Bernhards fon Holanders. Skolu slēdza pretvāciskā noskaņojuma dēļ pēc Pirmā pasaules kara sākšanās.
Skola atradās Strēlnieku ielā 4a Rīgā. Šajā namā darbojās arī Vidzemes Vācu apvienības dibinātā Herdera pamatskola (*Herderschule*). 

Pēc kara to pārveidoja par Rīgas pilsētas 1. vācu pamatskolu, tad par 10. vācu pamatskolu (no 1929. gada). Ēkā atradās arī vācu īpatnējā pamatskolā, pilsētas vācu vidusskolas latīņu nodaļa, vēlāk Latīņu ģimnāzijas nodaļa, pilsētas 1. igauņu pamatskola. 
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā ēkā darbojās Rīgas krievu ģimnāzija, pēc kara Rīgas 71. pamatskola ar krievu mācību valodu; vēlāk tur atradās kopmītnes. Tagad bijušajā skolas ēkā atrodas Rīgas Ekonomikas augstskola.

Rīgas Alberta skolas nams pirms 1914.jpg|Rīgas Alberta skolas nams (1908)
Rīgas Alberta skolas aula pirms 1914.jpg|Rīgas Alberta skolas aula (pirms 1914)
Strēlnieku iela 4a, Rīga (1905. M.Eizenšteins), Rīga, Latvia - panoramio.jpg|Piemiņas plāksne pie ēkas sienas

## Atsauces
Korčas ķarka

**Korčas ķarka** (albāņu: *Qarku i Korçës)* ir viena no 12 Albānijas ķarkām. Ķarkas administratīvais centrs ir Korča, bet ķarkas teritorijā atrodas vēl piecas pilsētas: Pogradeci, Maļiķi, Biļišti, Erseka un Ļeskoviku. Ķarka ziemeļrietumos robežojas ar Eļbasaniķarku, ar Ziemeļmaķedoniju tā robežojas ziemeļos un ziemeļaustrumos, ar Grieķiju austrumos un dienvidos, bet rietumos ar Berati ķarku un Ģirokastras ķarku. Tā ir lielākā ķarka Albānijā pēc platības, bet tikai piektā pēc iedzīvotāju skaita. Korčas ķarkas kopējā platība ir 3 711 km², pēc 2023. gada datiem ķarkā dzīvo 173 091 iedzīvotājs.

## Ārējās saites
Ģirokastras ķarka

**Ģirokastras ķarka** (albāņu: *Qarku i Gjirokastrës*) ir viena no 12 Albānijas ķarkām. Ķarkas administratīvais centrs ir Ģirokastra, bet ķarkas teritorijā atrodas vēl piecas pilsētas: Ļibohova, Permeti, Tepeļena, Memaļi un Kelcira. Ķarka ziemeļrietumos robežojas ar Fieri ķarku, ar Berati ķarku tā robežojas ziemeļos, ar Korčas ķarku austrumos, dienvidaustrumos ar Grieķiju, bet dienvidrietumos ar Vļoras ķarku. Tā ir vismazāk apdzīvotā ķarka Albānijā, bet ceturtā lielākā pēc platības. Ģirokastras ķarkas kopējā platība ir 2 884 km², pēc 2023. gada datiem ķarkā dzīvo 60 013 iedzīvotāji.

## Ārējās saites
Lūisa un Herisa

**Lūisa un Herisa** () jeb **Ljoga un Heraga** () ir Apvienotajai Karalistei piederoša sala Atlantijas okeānā, Skotijas Ārējo Hebridu salu lielākā un apdzīvotākā sala, kā arī Britu salu trešā lielākā sala. Lai arī fizioģeogrāfiski tā ir viena sala, vietējie iedzīvotāji uz to atsaucas kā uz divām atsevišķām salām — Lūisu ziemeļos un Herisu dienvidos, ko atdala līdz 799 m augsti kalni. Starp Lūisu un Herisu pastāv vairākas kulturālas un lingvistiskas atšķirības. Robeža sarp Lūisu un Herisu tiek vilkta no Rīsorta līča rietumos līdz Sīforta līcim austrumos. Salai ne angļu, ne skotu gēlu valodā nepastāv vienots nosaukums — tikai abas daļas apvienojošs «Lūisa un Herisa» vai «Lūisa ar Herisu».

## Ģeogrāfija
Sala atrodas Ārējo Hebridu salu ziemeļos, izstiepta 97 km garumā ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā. Rietumos to apskalo Atlantijas okeāns, bet austrumos Minču šaurumi salu atdala no Skotijas krasta un Iekšējo Hebridu salu lielākās salas Skajas. Dienvidrietumos Herisas šaurums salu atdala no Nortuistas. Lūisas un Herisas krasti stipri izroboti, daudzviet klinšaini. Piekrastē daudz mazāku saliņu un klinšu. 

Ziemeļdaļa Lūisa ir zemāka, dominē līdzenumi. Šeit atrodas 589 km² lielais Lūisas kūdrāju dabas rezervāts. Lūisu un Herisu atdala augstiene ar salas augstāko virsotni Klišemu 799 m vjl. Dienviddaļa Herisa pauguraina, ainavā dominē pļavas un virsāji. 

## Atsauces

## Ārējās saites

* Hebrides/Western Isles Guide
Sadursmes Sīrijas rietumos (2024—pašlaik)

Pēc Asada režīma krišanas pēc vairākām opozīcijas grupējumu ofensīvām, kas notika no 2024. gada novembra beigām līdz decembra sākumam, alavītu vairākuma apdzīvotajos Tartūsas, Lādikījas, Himsas un Hamas muhāfazas rietumos ir notikušas vairākas sadursmes starp Asada režīma lojālistiem un pašreizējiem Sīrijas pārejas valdības spēkiem.

Valdība rīkojās, vajājot asadistu armijas virsniekus un amatpersonas ciematos Sīrijas rietumos. Sadursmes izraisīja sociālajos tīklos publicētie video, kuros redzami kadri no novembra uzbrukuma *Abu Abdullah al-Hussein al-Khusseibi* svētnīcai Alepo. Asadistu izraisītā vardarbība un sacelšanās alavītu kopienās ir novedusi pie alavītu nemiernieku grupējumu izveidošanās Sīrijas rietumos.

Pēc Asada režīma sabrukuma izskanējušas ziņas par atriebības uzbrukumiem alavītu līderiem visā Sīrijas rietumu daļā. Apvienotajā Karalistē bāzētā Sīrijas Cilvēktiesību observatorija ziņoja par daudziem uzbrukumiem alavītu civiliedzīvotājiem un bijušajiem drošības dienestu darbiniekiem reģionā, kurus veica neidentificēti šāvēji. Uzbrukumu rezultātā gājuši bojā vairāk nekā 1319 civiliedzīvotāji, par 1120 no tiem ir gūts apstiprinājums, ka viņi nogalināti sektu vardarbīgajās cīņās.

Asadistu grupējums Sīrijas tautas pretošanās 2024. gada 29. decembrī paziņoja par savu pretestību HTS vadītajai Sīrijas pārejas valdībai un draudēja uzbrukt HTS spēkiem, reaģējot uz nemieriem kopš Asada režīma gāšanas.

## Atsauces
Dzelzceļu iela

**Dzelzceļu iela** ir iela Daugavpilī, Gajoka apkaimē. Dzelzceļu iela sākas krustojumā ar 18. novembra ielu, ved dienvidaustrumu un dienvidu virzienā un beidzas Daugavas krastā, krustojumā ar Bruģu ielu. Dzelzceļu ielā ir daudzveidīga, pārsvarā dzīvojamā apbūve.

Ielas kopējais garums ir aptuveni 688 metri, sarkano līniju platums ir 13 metri. Gandrīz visā garumā, no sākuma līdz krustojumam ar Fabrikas ielu, Dzelzceļu ielai ir asfalta segums un divas braukšanas joslas, bet tālāk ir grants segums un viena josla. Satiksmes kustība atļauta abos virzienos. Sabiedriskais transports pa Dzelzceļu ielu nekursē.

Ielas nosaukums laika gaitā nav mainījies, bet agrāk tika lietota vienskaitļa forma **Dzelzceļa iela**, līdzīgi ielām citās pilsētās.

## Ievērojami objekti
* Nr. 3 — Baltijas Starptautiskās akadēmijas Daugavpils filiāle.
* Nr. 9A — mēbeļu veikals-noliktava "Gigant".
* Nr. 18A — bijušais kultūras nams "Celtnieks", vēlāk naktsklubs "Lidadis" un kultūras centrs "Vaļasprieks" (uzcelts 1978. gadā, pašlaik — pamestā ēka).
* Nr. 22/24 — divstāvu dzīvojama ēka eklektisma stilā, celta 19. gadsimta beigās. 1920. gados šeit atradās baltkrievu ģimnāzijas internāts un baltkrievu krājkase. Pēc kara te izvietojās dažādas celtniecības organizācijas.

## Ielu savienojumi
Dzelzceļu iela ir savienota ar šādām ielām:
* 18. novembra iela (T veida krustojums)
* Februāra iela
* 1. Preču iela
* Nometņu iela
* Vidus iela / Podnieku iela
* Fabrikas iela
* Bruģu iela (T veida krustojums)

## Atsauces
Dinoteriīdi

**Dinoteriīdi** jeb **deinoteriīdi** (*Deinotheriidae* - "briesmīgie zvēri") ir izmirušu ziloņveidīgo snuķaiņu dzimta, kuras pārstāvji dzīvoja kainozoja ērā. Sākotnēji tie parādījās oligocēnā, Āfrikā, bet pēc tam miocēnā izplatījās Eiropas un Āzijas dienvidos. To raksturīga īpašība bija tā, ka garos, izliektos triecējzobos pārveidoti priekšzobi atradās nevis augšžoklī, kā citiem ziloņveidīgajiem, bet apakšžoklī, un tie bija atliekti uz leju.

Dinoteriīdi nebija pārāk daudzveidīgi, un ir zināmas tikai trīs ģintis: *[[Chilgatherium]]*, *[[Prodeinotherium]]* un *[[Deinotherium]]*. Turklāt tās secīgi nomainīja viena otru. Dinoteriīdi bija relatīvi konservatīvi, un savā evolūcijā morfoloģiski maz mainījās, ja neskaita pakāpenisku ķermeņa izmēru palielināšanos. Dažas dinoteriju sugas pārstāvēja vienus no lielākajiem sauszemes zīdītājiem, un izmēros ir lielākie snuķaiņi. Pēdējie dinoteriīdu pārstāvji saglabājās Āfrikā līdz agrā pleistocēna beigām, pirms apmēram 1 miljona gadu.

## Apraksts
thumb|left|180px|Dinoterija galvaskauss
thumb|280px|Dinoteriīdu izplatība
Dinoteriīdu ķermeņa forma un proporcijas bija ļoti līdzīgas kā mūsdienu ziloņiem. Kājas bija garas, kā mūsdienu ziloņiem, bet galvaskauss bija samērā plakans, plakanāks kā citiem ziloņiem. Augšžoklī tiem nebija priekšzobu un ilkņu, bet katrā pusē bija pieci zemi dzerokļi, un tikpat arī apakšžoklī. Dinoteriīdi izmantoja savus priekšējos dzerokļus barības sasmalcināšanai, bet aizmugurējos dzerokļus augu materiāla sagriešanai. Apakšžokļa priekšējā daļa bija vērsta uz leju un saturēja divus ilkņveidīgus priekšzobus. Tie bija izliekti uz leju un atpakaļ milzīga āķa veidā, kas bija visraksturīgākā dinoteriīdu īpatnība. Šos ilkņus dinoteriīdi izmantoja nevis rakšanai, bet zaru laušanai.

Lai gan pats senākais dinoteriīds *Chilgatherium*, domājams, svēra tikai ap pusotru tonnu un augstumā bija mazāks par 2 metriem, taču dažas dinoteriju sugas ir attiecināmas pie lielākajiem zināmajiem snuķaiņiem, kas skaustā bija vairāk kā 4 metrus augsti, un svēra ap 12 tonnām, kas būtiski pārsniedz mūsdienu Āfrikas ziloņu izmērus un padara tos par vieniem no lielākajiem sauszemes zīdītājiem.

## Sistemātika
* dzimta: ***Deinotheriidae*** Bonaparte, 1845 †
:* apakšdzimta: *[[Chilgatheriinae]]* Sanders, Kappelman & Rasmussen, 2004 †
::* ģints: *[[Chilgatherium]]* Sanders, Kappelman & Rasmussen, 2004 †
:* apakšdzimta: *[[Deinotheriinae]]* Bonaparte, 1845 †
::* ģints: *[[Prodeinotherium]]* Ehik, 1930 †
::* ģints: *[[Deinotherium]]* Kaup, 1829 †

(†) - izmirušu organismu grupa.

## Atsauces

## Ārējās saites
Andrijs Sibiha

**Andrijs Sibiha** (; dzimis 1975. gada 1. februārī Zborivā) ir Ukrainas valstsvīrs un diplomāts. Kopš 2024. gada 5. septembra Ukrainas ārlietu ministrs. Pirms tam bija Ukrainas vēstnieks Turcijas Republikā (2016—2021) un Ukrainas prezidenta biroja vadītāja vietnieks (2021—2024).

Sibiha ieguvis augstāko izglītību starptautisko attiecību jomā un jau kopš 1990. gadu beigām strādā Ukrainas diplomātiskajā dienestā. Karjeras laikā viņš ieņēmis dažādus amatus Ukrainas Ārlietu ministrijā, kā arī strādājis Ukrainas diplomātiskajās pārstāvniecībās ārvalstīs.

## Ārējās saites
The Omen

***The Omen*** ir 1976. gada šausmu filma, kuras režisors ir Ričards Doners. Filmā galvenās lomas atveido Gregorijs Peks, Lī Remika, Deivids Vorners un Billija Vaitlo.

Filma stāsta par ASV vēstnieka ģimeni, kurā gaidāms bērniņš. Dzemdībās puisēns mirst un tēvs nolemj pieņemt citu tikko dzimušu bērnu. Bērnam augot, ap ģimeni notiek arvien vairāk neizskaidrojamu nāvju, radot pārliecību, ka bērns ir Antikrists.

Filmas *The Omen* pirmizrāde notika  un to izplatīja *[[20th Century Studios|20th Century-Fox]]*. Filma izdošanas brīdī saņēma viduvējus kritiķu vērtējumus, bet bija finansiāli veiksmīga, ASV nopelnot vairāk nekā 60 miljonus ASV dolāru. Filmu nominēja Amerikas Kinoakadēmijas balvai divās kategorijās, Džerijam Goldsmitam to saņemot kategorijā "Labākā oriģinālmūzika". Mūsdienās kritiķu vērtējumi par filmu ir pozitīvāki. Filmai izdoti trīs turpinājumi, *[[Damien - Omen II]]* (1978), *[[The Final Conflict]]* (1981) un *[[Omen IV: The Awakening]]* (1991), kā arī 2006. gada jauns ekranizējums un .

## Atsauces

## Ārējās saites