open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Garā iela

**Garā iela** var būt:

* iela valstspilsētās:
** Garā iela — iela Rīgā
** Garā iela — iela Daugavpilī
** Garā iela — iela Valmieras novada Valmierā
* iela novadu apdzīvotās vietās:
** Garā iela — iela Ādažu novada Carnikavas pagasta Carnikavā
** Garā iela — iela Aizkraukles novada Aizkraukles pagasta Aizkraukles stacijā
** Garā iela — iela Balvu novada Vectilžas pagasta Vectilžā
** Garā iela — iela Limbažu novada Umurgas pagasta Dārzciemā
** Garā iela — iela Mārupes novada Babītes pagasta Dižbārdos
** Garā iela — iela Ropažu novada Garkalnes pagasta Sunīšos
** Garā iela — iela Ropažu novada Stopiņu pagasta Dreiliņos
** Garā iela — iela Salaspils novada Salaspils pagasta Dolē
** Garā iela — iela Siguldas novada Inčukalna pagasta Egļupē
ASTRA 5B

**ASTRA 5B** ir Luksemburgā bāzēta uzņēmuma *[[SES Astra]]* sakaru pavadonis. Palaists 2014. gada martā. Tas nodrošina televīzijas pakalpojumus Eiropas centrālajai un austrumdaļai, NVS valstīm, kā arī Turcijai.

Pavadoni izgatavojis uzņēmums *[[Astrium]]* uz platformas *[[Eurostar E3000|Eurostar E3000 L]]* bāzes.
Apgādāts ar 40 Ku un 6 Ka joslas raidītājiem. Tam arī ir L joslas aparatūra Eiropas navigācijas sistēmai *[[EGNOS]]*.

Līgums par *ASTRA 5B* būvi noslēgts 2009. gadā.

*ASTRA 5B* tika palaists  22:04 UTC ar nesējraķeti *[[Ariane 5ECA]]* (lidojums *V216*) no Gviānas kosmiskais centra. Kopā ar to tika palaists arī Spānijas sakaru pavadonis *[[Amazonas 4A]]*. Kosmiskais aparāts no pēdējās pakāpes atdalījās 27 minūtes 3 sekundes pēc starta un tika ievadīts ģeostacionārajā pārejas orbītā. Ģeostacionāro orbītu tas sasniedza ar saviem dzinējiem.

Pēc orbitālo pārbaužu pabeigšanas *ASTRA 5B* tika izvietots punktā 31,5° austrumu garuma. 2. jūnijā tas nodots ekspluatācijā, aizvietojot *[[ASTRA 1G]]*.

## Atsauces

## Ārējās saites
* ASTRA 5B SES 
* Flight VA216 Arianespace, 
* Astra 5B Gunter's Space Page
Vasiļjevka

**Vasiļjevka** var būt:
* Sņižnes Ukrainā agrākais nosaukums
* Vasiļivkas Ukrainā krieviskais nosaukums
Sņižne

**Sņižne** (), līdz 1864. gadam **Vasiļjevka** *(Васильевка)*, ir apgabala pakļautības pilsēta Ukrainas austrumos Doneckas apgabalā. Izvietojusies apgabala austrumos, ietilpst Torezas aglomerācijā. Pilsētas municipalitātei pakļauti 5 ciemati: Andrijivka, Hirnicke, Zaļisne, Pervomajske un Severne (kopā 189 km²,  iedzīvotāji (2001)).

## Vēsture
Apdzīvotā vieta dibināta 1784. gadā un nosaukta par godu tās dibinātājam, Donas kazaku sotņikam Vasiļjevam par **Vasiļjevku**. Vietējā leģenda vēsta, ka tagadējais nosaukums Sņižne (Sniegotā) cēlies, kad Katrīnas II ekipāža iestigusi sniegā vienā no apkārtnes gravām un tā iesaukusies, ka «šī gan ir viena sniegota vieta». Ap 1900. gadu pilsētā un netālajā Novijdonbasā sākta antracīta ieguve. 1930. gadā pirmoreiz PSRS Sņižnē aizsākās «darba sacensības» starp šahtām, kuru uzvarētājam tika gods aizdegt sarkanu zvaigzni šahtas virsotnē. 1938. gadā Sņižne un Novijdonbasa ieguva pilsētas tiesības, bet 1962. gadā Novijdonbasu iekļāva Sņižnes pilsētā. Mūsdienās Sņižnes pilsētā attīstīta akmeņogļu ieguve, ķīmiskās mašīnbūves un vieglā rūpniecība. 9 km uz dienvidiem no pilsētas atrodas Savurmohilas kurgāns ar Otrā pasaules kara memoriālo kompleksu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Sņežnoje

**Sņežnoje** (,  — ‘sniegājs’) ir ciems Krievijas ziemeļaustrumos, Čukotkas autonomajā apvidū Anadiras rajonā. Izvietojies rajona vidusdaļā Anadiras labajā krastā 220 km no rajona un autonomā apvidus centra Anadiras. Lielākā daļa iedzīvotāju ir čuvani un čukči.

## Vēsture
Ciems dibināts 1929. gadā kā Čukotkas pirmās padomju saimniecības «Sņežnoje» centrālais ciemats. Pirmajā gadā uzbūvēja dzīvojamās mājas, laboratoriju, noliktavas un pirti. Pirmo 200 ziemeļbriežu lielo ganāmpulku iemainīja no vietējiem čukčiem pret ieročiem, sadzīves priekšmetiem, tēju un tabaku. 1932. gadā saimniecībai piederēja jau 13 000 brieži sešos ganāmpulkos.

1990. gados saimniecība panīka.

## Infrastruktūra
Ciemā ir sākumskola, bērnudārzs, ambulance, pasts, kultūras centrs, maizes ceptuve, veikals. Satiksmi ar ārpasauli nodrošina helikopteru reisi reizi nedēļā un kuģu reisi vasarā.

## Atsauces

## Ārējās saites

* basov_chukotka К сердцу Чукотки
Kumīns

**Kumīns** jeb **romiešu ķimenes** (*Cuminum cyminum*) ir čemurziežu dzimtas garšaugs. Kumīns ir 30–50 cm augsts lakstaugs, kas tiek kultivēts tā aromātisko sēklu dēļ, kas kulinārijā tiek izmantotas kā garšaugi. Tā dabiskais izplatības areāls ir no Vidusjūras austrumu piekrastes līdz Indijai. Mūsdienās vislielākā kumīna raža ik gadu tiek ievākta Indijā (aptuveni 70% no kopējās pasaules ražas).
Jūras pastaigas

**Jūras pastaigas** (, ) ir ūdens sporta veids, kurš radies Ziemeļfrancijā, Denkerkā.
thumbnail|right
Tas ietver pārvietošanos pa jūru paralēli krastam, izmantojot airus līdzsvaram. Kopš 2010. gada šis sporta veids ir strauji pieaudzis popularitātē Francijā un ir izveidoti vairāki klubi. Sporta veids ir izplatījies arī Vācijā un Latvijā. Jūras pastaigas ir pārgājiens jūrā līdz viduklim. Airi tiek izmantoti, lai veicinātu kustību un nodrošinātu līdzsvaru. Papildus tiek izmantoti hidrotērpi, kas šo nodarbi padara pieejamu visu gadu. Šim sporta veidam ir nodefinētas vairākas distances (100m; 4X100m utt) un Francijā norisinās sacensības. Par standarta distanci var nosaukt 3 km gājienu, kuru veic aptuveni 1,5 stundās.

## Vēsture

thumbnail|left|Pirmais Longe Cōte pārgājiens Latvijā, BernātosDisciplīnu 2005. gadā izveidoja Denkerkas airēšanas kluba treneris Tomass Valīns (*Thomas Wallyn*), kā papildus treniņu airētājiem. Pēc 2 gadus ilgiem izolētiem treniņiem, disciplīna tika piedāvāta Denkerkas reģionā. 2009. gada aprīlī pirmo ūdens pastaigas taku oficiāli atklāja Bernards Veisbekers (*Bernard Weisbecker*) — Lefrinkokas mērs.  2009. gadā tika izveidota asociācija "Zilās takas"http://www.sentiersbleus.fr/, kuras uzdevums ir veicināt un attīstīt šo disciplīnu. Šī asociācija kopš 2009. gada palīdzējusi izveidot struktūru, noteikt nolikumu un apmācīt uzraugus.

## Ietekme uz veselību

Ūdens pretestība nodrošina to, ka pat salīdzinoši vienkāršām kustībām ir nepieciešams pielikt lielāku slodzi, tādējādi tiek nodarbināts viss ķermenis. Notiek paralēlas darbības — gan kustība uz priekšu, gan balansēšana. Jūras pastaigām ir pozitīvs iespaids uz organismu, īpaši uz locītavām un asinsriti. Šie faktori, kā arī tas, ka šī kustība nav traumatiska, veicina to, ka ārsti un fizioterapeiti Francijā šo kustību iesaka saviem pacientiem.

## Jūras pastaigas
thumbnail|Longe Cōte kustības aizsācēji Latvijā — Mārtiņš Finks & Turaids Šēfers2014. gada februārī Latvijā notika pirmais Jūras pastaigu gājiens. Tas norisinājās Bernātos, Baltijas jūrā, kur tika veikti pirmie 2km. Gājienu organizēja un šo kustību Latvijā aizsāka Mārtiņš Finks un Turaids Šēfers no "Sofijas laivas". Šobrīd notiek aktīva darbība pie Starptautiskas federācijas izveides.thumbnail|left
Lomonosova

**Lomonosova** () ir pilsēta Somu līča krastā Krievijā. Administratīvi ietilpst Sanktpēterburgas federālajā pilsētā. Pilsētā esošais Oranienbaumas pils ansamblis ir iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Pilsētā atrodas arī militārās apbūves komplekss, 1909. gadā celtais Krasnaja Gorkas forts (Форт «Кра́сная Го́рка»).

## Vēsture
Pilsēta veidojusies ap Pētera I favorīta Aleksandra Menšikova pili, un līdz 1948. gadam tās nosaukums bija **Oranienbauma** (). Otrā pasaules kara laikā to neieņēma Vērmahts, un no 1941. līdz 1944. gada janvārim šeit atradās t.s. Oranienbaumas placdarms. Bombardēšanas laikā Oranienbaumas ostā nogrima kreiseris "Aurora". 1948. gadā pilsēta tika pārsaukta par godu Mihailam Lomonosovam, kurš šeit 1753. gadā šeit nodibināja stikla rūpnīcu.

## Cilvēki
Lomonosovā (Oranienbaumā) dzimuši futbolists Aleksandrs Mostovojs (*Александр Владимирович Мостовой*, 1968) un komponists Igors Stravinskis (*Игорь Фёдорович Стравинский*, 1882-1971). Oranienbaumas pilī lielu daļu no mūža nodzīvoja cars Pēteris III.

## Atsauces

## Ārējās saites
Pavlovska (Sanktpēterburga)

**Pavlovska** () ir pilsēta Krievijā. Administratīvi ietilpst Sanktpēterburgas federālajā pilsētā. Pilsētā esošās pilis un parki ir iekļauti UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

## Vēsture
Pavlovskas teritorijā jau 13. gadsimtā atradās novgorodiešu cietoksnis "Pilsētiņa pie Slavjankas" (), kas 1478. gadā nonāca Maskavijas pakļautībā. Pēc Livonijas kara zviedru Ingrijas teritorijā, pēc Lielā Ziemeļu kara Krievijas Impērijas sastāvā.

1777. gadā Katrīna Lielā to uzdāvināja savam dēlam Pāvilam, šajā laikā uzcelts Pavlovskas pils komplekss. 1788. gadā troņmantnieks Pāvils, kam labāk patika Gatčinas rezidence, uzdāvināja Pavlovskas pili savai sievai Marijai Fjodorovnai, kura šeit dzīvoja līdz mūža galam.

19. gadsimta beigās Pavlovska kļuva par populāru vasarnīcu rajonu pārtikušiem pēterburgiešiem. 1836. gadā tika izveidota Krievijā pirmā dzelzceļa līnija, kas savienoja Pavlovsku un Carskoje Selo. Pavlovskas dzelzceļa stacija, kas, pēc tā laika modes, tika izmantota arī kā koncertzāle, saucās "Pavlovskas voksāle", un šis vārds () krievu valodā kļuva par sugasvārdu dzelzceļa stacijas apzīmēšanai.

Pēc Oktobra revolūcijas pils tika nacionalizēta. No 1918. līdz 1944. gadam Pavlovskas nosaukums bija **Slucka** () revolucionāres Veras Sluckas vārdā. Otrā pasaules kara laikā Pavlovska no 1941. līdz 1944. gadam bija vācu okupācijā. 1954. gadā Pavlovska tika iekļauta Ļeņingradas sastāvā.

## Cilvēki
Pavlovska ir Grieķijas karalienes Olgas Konstantinovnas (Όλγα των Ελλήνων, 1851-1926) un fotogrāfa Romāna Višņaka (*Roman Vishniac*, 1897-1990) dzimtā pilsēta.

## Atsauces

## Ārējās saites
Pēteris Miezītis

**Pēteris Miezītis-Miežāns**, arī **Pēteris Miezītis-Mieziņš** (dzimis , miris  bija latviešu skolotājs, *mag. paed.*, viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem. P. Miezītis bija Cēsu Valsts ģimnāzijas vadītājs 1940. gadā, pēc tam Jelgavas Lauksaimniecības akadēmijas docents. Miris Dobeles ciema "Fiņķos" (tagad Krimūnu pagastā), apglabāts Blīdenes kapos.

## Atsauces
Eduards Grantskalns

**Eduards Grantskalns** (1881—1964) bija latviešu lauksaimnieks un politiķis, Rīgas piensaimniecības valdes loceklis, Latvijas Satversmes sapulces, 1., 2., 3. un 4. Saeimas deputāts no Latviešu zemnieku savienības (1922—1934).
Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1881. gada 22. decembrī Stienes pagastā zemnieka ģimenē. Kopā ar brāli ir aktīvisti 1905. gada revolūcijas laikā, pēc kuras caristu soda ekspedīcija soda brāli ar nāvi.

Strādāja par Ādažu pagasta darbvedi, bija Rīgas apriņķa padomes priekšsēdētājs. Bijis lauku darbinieku slimokases dibinātājs un priekšsēdētājs, Latvijas pašvaldības iestāžu darbvežu biedrības dibinātājs un priekšsēdētājs, Latvijas Zemnieku bankas padomes priekšsēdētājs.
No 1918. gada bija paraugsaimniecības "Sautiņi" (mūsdienās – Carnikavas pagasta Carnikavas ciema apkaime Sautiņi) īpašnieks.

1941. gada 14. jūnijā padomju vara deportē viņa vecākus un jaunāko dēlu Vidvudu. Otrā pasaules kara beigās kopā ar vecāko dēlu, meitu un dzīvesbiedri devās trimdā uz Vāciju, 1950. gadā – uz ASV. Mūža nogalē dzīvoja Ņūdžersijas štata  vecākā dēla, jurista Ata Grantskalna (1907–1966) fermā un nodarbojās ar augļkopību un dārzkopību.

Miris 1964. gada 12. martā Ņūdžersijā. Apbedīts Ņūdžersijas štata  blakus dzīvesbiedrei Emmai. No 2006. gada Latvijā dzīvo viņa mazmazdēls, uzņēmējs Kristaps Grantskalns.

## Apbalvojumi

* Triju Zvaigžņu ordenis, 4. šķira (1928. gada 14. novembrī)

## Atsauces
Družkivka

**Družkivka** () ir apgabala pakļautības pilsēta Ukrainas austrumos Doneckas apgabalā. Izvietojusies apgabala ziemeļdaļā pie Krivijtorecas ietekas Kazennijtorecā, ietilpst Kramatorskas aglomerācijā. Pilsētas municipalitātei pakļauti 2 ciemati — Oleksijevo-Družkivka un Rajske (kopā 64 km²,  iedzīvotāji (2014)).

Vēstures avotos Družkivka pirmoreiz minēta 1781. gadā un ir sens Zaporižjas kazaku ciems. Pēc leģendas, tās nosaukums cēlies no ciema dibinātāja kazaka Družko vārda. Mūsdienu pilsēta radusies 19. gadsimta 70. gados kā ciemats pie dzelzceļa stacijas. 20. gadsimta sākumā te jau darbojās vairāki metalurģijas, metālapstrādes un mašīnbūves uzņēmumi. 1938. gadā piešķirtas pilsētas tiesības. Mūsdienās metalurģijas, metālapstrādes un mašīnbūves centrs, darbojās arī keramikas un pārtikas uzņēmumi.

## Atsauces
Dobropiļļa

**Dobropiļļa** () ir apgabala pakļautības pilsēta Ukrainas austrumos Doneckas apgabalā. Izvietojusies apgabala ziemeļrietumos, Dobropiļļas rajona centrs (rajonā neietilpst). Pilsētas padomei pakļautas divas pilsētas — Bilicke un Bilozerske, kā arī Novodoneckes ciemats (kopā 19,92 km²,  iedzīvotāji (2014)).

Apdzīvotā vieta radusies 19. gadsimta 40. gados kā **Paraskovijivkas **sādža, kurā 1859. gadā bija 44 iedzīvotāji. 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā Paraskovejevkā un apkārtējos ciemos sāka veidoties kalnrūpniecības uzņēmumi, 1914. gadā savienota ar dzelzceļu. 1935. gadā visi kalnrūpniecības ciemati apvienoti Dobropiļļas ciemā, 1935. gadā tam piešķirtas pilsētas tiesības, kopš 1963. gada — apgabala pakļautības pilsēta. Mūsdienās akmeņogļu ieguves centrs, daži būvmateriālu un pārtikas rūpniecības uzņēmumi.

## Ārējās saites
Šahtarska

**Šahtarska** () ir apgabala pakļautības pilsēta Ukrainas austrumos Doneckas apgabalā. Izvietojusies apgabala austrumos, ietilpst Torezas aglomerācijā. Šahtarskas rajona centrs (rajonā neietilpst). Pilsētas padomei pakļauti 3 ciemati — Kontarne, Serdite un Stižkivske (kopā 51 km²,  iedzīvotāji (2001)).

Mūsdienu Šahtarskas apvidū 1764. gadā tika nodibināta Oleksijevo-Orļivkas sloboda, bet 1784. gadā — Viļhivske. 20. gadsimta sākumā Maskavas tirgotājs A. Katiks sāka būvēt akmeņogļu ieguves šahtas, pie kurām izveidojās ciemats, kas ieguva **Katikas** *(Катик)* vārdu. 1953. gadā Katika, Oleksijevo-Orļivka un Oļhivčika tika apvienotas, piešķirot pilsētas tiesības, un nosauktas par Šahtarsku. Mūsdienās tipiska monorūpnieciska pilsēta (akmeņogļu ieguve), kurā ir daži pārtikas, tekstilrūpniecības un metālapstrādes uzņēmumi.

## Atsauces

## Ārējās saites
Šahtjorska

**Šahtjorska** var būt:
* Šahtjorska — pilsēta Krievijā, Sahalīnas apgabalā
* Šahtarskas pilsētas Ukrainā krieviskais nosaukums
Jēkabs Poruks

**Jēkabs Poruks** (1895-1963) bija latviešu komponists, pedagogs un mūzikas kritiķis, Latvijas Nacionālās operas dramaturgs (1929-1936) un direktors (1936-1940, 1941-1944). Latvijas Konservatorijas docents (1939-1944). Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1895. gada 23. maijā Druvienas pagasta "Lieltrušļu" mājās. Rakstnieka Jāņa Poruka tēva brālēna dēls. Mācījās  Rīgas pilsētas reālskolā (1910-1914). Studēja inženierzinātnes Pēterpils Politehniskajā institūtā (1914-1915) un psiholoģiju Pēterpils Psihoneiroloģiskajā institūtā (1916-1917). Pirmā pasaules kara laikā mācījās karaskolā (1917-1918). Latvijas brīvības cīņu laikā strādāja Rīgas statistikas birojā (1919), pēc tam Dzelzceļu virsvaldē (1919-1922). Līdztekus studēja Latvijas Konservatorijas kompozīcijas teorijas klasē pie profesora J. Vītola (1920-1923), bija dziedāšanas skolotājs Rīgas pilsētas 28. pamatskolā Jumāras ielā 18 (1922-1927) un mūzikas kritiķis laikrakstā "Pēdējā brīdī" (1926-1929). Mūzikas teorijas pasniedzējs 1. Rīgas Mūzikas institūtā. Latvijas Nacionālās operas dramaturgs (1929-1936), direktors (1936-1940). No 1939. gada bija Latvijas Konservatorijas teorētisko priekšmetu docents, līdztekus pasniedzēja darbam veica Skaņražu kopas vicepriekšsēža pienākumus. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada jūlijā viņu atlaida no darba. Vācu okupācijas laikā pildīja Rīgas operas direktora pienākumus (1941-1944).  
  
Otrā pasaules kara beigās 1945. gadā devās trimdā uz Vāciju, kur uzturējās Fišbahas latviešu bēgļu nometnē Nirnbergas tuvumā, bija Latviešu Centrālās padomes loceklis, lektors Fišbahas Tautas augstskolā, Fišbahas nometnes latviešu komitejas priekšsēdis, Franku novada (Frankenlandes) latviešu dziesmu dienu rīcības komitejas priekšsēdis (1946). Publicēja eseju par Jāzepu Vītolu "Vientulis burzmā" (1948). 1949. gadā izceļoja uz Čikāgu, ASV, bija ASV vispārējo latviešu dziesmu svētku skaņdarbu žūrijas loceklis (1953, 1958). Mūža nogalē strādāja kādā fabrikā Kalamazū un rakstīja atmiņu stāstus. 1963. gadā iznāca viņa stāstu krājums "Ciemošanās".

Miris 1963. gada 19. augustā Kalamazū, apglabāts Riversaidas kapsētas latviešu nodalījumā.

Dēls Andris Poruks, kam sieva Dagne Poruka (Zāmuele) - Valdemāra (Voldemāra Roberta Zāmuela dēls) un Hertas Zāmueles (Skujiņas) (1900-1973) meita. Mazmeita Andžela Poruka, mazdēls Kurts Kenneth Poruks.

## Darbi
J. Poruks bija vispusīgs mūzikas darbinieks, kritiķis un esejists, kas savā jaunradē izpaudies galvenokārt kora un solo dziesmā, tautasdziesmu apdarē un klaviermūzikā. Sacerējis 30 solo dziesmu, ap 40 kora dziesmu, klavieru miniatūras. Vairums Poruka kordziesmu ir izteiksmē izsmalcinātas, ar filigrāni izstrādātu mūzikas valodu. Apdarēs korim viņš bija Melngaiļa diatonisma sekotājs, taču ar noslieci uz impresionistisku trauslumu un gleznainību. Solodziesmas apkopotas krājumos "Es dziesmu meklēju" (*In Search of a Song*, 1968, 1974).

## Literatūra
* Baltauriņš J. Poruka mūzika. 78 dziesmas jauktiem koriem

## Atsauces
Mačeratas province

**Mačeratas province** () ir viena no Itālijas provincēm valsts centrālajā daļā, Markes reģionā. Provinci austrumos apskalo Adrijas jūra. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Mačerata. Mačeratas province sīkāk iedalās 55 komūnās.

## Ārējās saites
Palangas iela (Rīga)

**Palangas iela** ir iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Iļģuciemā. Tā sākas krustojumā ar Garo ielu un beidzas krustojumā ar Spilves ielu. Palangas iela sastāv no vienas braukšanas joslas un to var uzskatīt par mikrorajona iekškvartālu piebraucamo ceļu. Iela visā garumā klāta ar asfalta segumu, tās kopējais garums ir 390 metri.

## Vēsture
Palangas iela pirmoreiz Rīgas adrešu grāmatā minēta 1889. gadā ar savu tagadējo nosaukumu (), kuru tā saglabājusi līdz pat mūsdienām.

## Ielas raksturojums
Palangas iela ir aptuveni 390 metrus gara iela Iļģuciema apkaimes ziemeļrietumos. Tā sākas krustojumā ar Garo ielu un iet ziemeļu-ziemeļrietumu virzienā. Iļģuciema vidusskolas tuvumā ielai pāra numuru pusē ir savienojums ar Cementa ielu, nedaudz tālāk tā divreiz krustojas ar Skodas ielu, vienreiz - pāra numuru pusē, otrreiz - nepāra. Palangas iela beidzas krustojumā ar Spilves ielu. Ielā galvenokārt daudzstāvu dzīvojamo ēku apbūve.

## Ielu savienojumi
Palangas iela ir savienota ar šādām ielām:
* Garā iela (T veida krustojums)
* Cementa iela (T veida krustojums)
* Skodas iela (pēc kārtas krustojas divreiz, abas reizes - T veida krustojums)
* Spilves iela (T veida krustojums)

## Infrastruktūra
### Esošie objekti
* **Palangas ielā 1a** atrodas Rīgas pirmsskolas izglītības iestāde "Kadiķītis".

## Skatīt arī
* Kurzemes rajons
* Iļģuciems

## Atsauces
Palangas iela

**Palangas iela** var būt:

* iela republikas pilsētās:
** Palangas iela — iela Rīgā
** Palangas iela — iela Jūrmalā
** Palangas iela — iela Liepājā

## Skatīt arī
* Palanga
Izernijas province

**Izernijas province** () ir viena no Itālijas provincēm valsts centrālajā daļā, Molizes reģionā. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Izernija. Provinces kopējā platība ir 1535 km2, 2023. gadā tajā dzīvoja  iedzīvotāji. Izernijas province sīkāk iedalās 52 komūnās.

## Ārējās saites
Žanrs

**Žanrs** ( — ‘veids, šķira, stils’) ir mākslā vēsturiski izveidojusies daiļrades forma. Tas raksturo mākslas veida kompozicionālās struktūras. Dažkārt darbs var piederēt vairākiem žanriem. Literatūrā žanrs ir literatūras veidu sīkāks iedalījums.
Novāras province

**Novāras province** () ir viena no Itālijas provincēm valsts ziemeļrietumu daļā, Pjemontas reģionā. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Novāra. Novāras province sīkāk iedalās 87 komūnās.

## Ārējās saites
Stūres iela (Rīga)

**Stūres iela** ir iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Iļģuciemā. Tā sākas krustojumā ar Motoru ielu un beidzas krustojumā ar Lidoņu ielu. Stūres iela sastāv no divām braukšanas joslām. Visā garumā iela klāta ar asfalta segumu, tās kopējais garums ir 400 metri.

## Vēsture
Stūres iela pirmoreiz Rīgas adrešu grāmatā minēta 1935. gadā ar savu tagadējo nosaukumu, kuru tā saglabājusi līdz pat mūsdienām.

## Ielas raksturojums
Stūres iela ir 400 metrus gara iela Iļģuciema apkaimes ziemeļaustrumos. Tā sākas krustojumā ar Motoru ielu un iet ziemeļrietumu virzienā. Nekrustojoties ar citām ielām, Stūres iela beidzas krustojumā ar Lidoņu ielu. Ielā daudzstāvu dzīvojamo ēku apbūve.

## Ielu savienojumi
Stūres iela ir savienota ar šādām ielām:
* Motoru iela (T veida krustojums)
* Lidoņu iela (T veida krustojums)

## Skatīt arī
* Kurzemes rajons
* Iļģuciems

## Atsauces
Stūres iela

**Stūres iela** var būt:

* Stūres iela — iela Rīgā;
* Stūres iela — iela Jūrmalā.

## Skatīt arī
* Stūre
* Stūra iela
Puškina

**Puškina** (), līdz 1918. gadam pazīstama kā **Carskoje Selo** ( — ‘Cara ciems’) ir pilsēta Krievijā uz dienvidiem no Sanktpēterburgas centra. Administratīvi ir Sanktpēterburgas daļa. No 1710. gada tā bija Krievijas cara Pētera I, vēlāk Krievijas Impērijas ķeizaru vasaras rezidence. Pilsētā esošās pilis un parki ir iekļauti UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

## Vēsture

Pilsēta radusies ap Katrīnas pils kompleksu, kas tika sākts veidot pēc Pētera I pavēles drīz pēc Ingrijas ieņemšanas 1710. gadā.    
Viņa sievas Katrīnas I valdīšanas laikā uzceltā divstāvu pils kļuva par vienu no ķeizarienes rezidencēm. 
Ķeizarienes Elizabetes valdīšanas laikā pēc Frančesko Bartolomeo Rastrelli projekta pili pilnīgi pārbūvēja un 1755. gadā no Ziemas pils uz šejieni pārcēla Dzintara istabu. No 1792. līdz 1795. gadam Carskoje Selo Katrīnas II mazdēlam Aleksandram uzcēla Džakomo Kvarengi projektēto Aleksandra pili.

1837. gadā starp Carskoje Selo un Santpēterburgu izveidoja pirmo Krievijas dzelzceļa līniju. 
1905. gadā Aleksandra pils kļuva par pēdējā Krievijas Impērijas ķeizara Nikolaja II rezidenci. 
Pēc Februāra revolūcijas Nikolajs II ar ģimeni kādu laiku dzīvoja Carskoje Selo mājas arestā. Pēc Oktobra revolūcijas piļu komplekss tika pasludināts par muzeju, bet pilsēta pārdēvēta par **Detskoje Selo** (). 1937. gadā, sakarā ar Aleksandra Puškina 100. nāves jubileju, Detskoje Selo pārdevēja par Puškinu.

Otrā pasaules kara laikā no 1941. līdz 1944. gadam Puškina atradās vācu okupācijā. Dzintara istaba tika izvesta nezināmā virzienā un tā arī nav atrasta (mūsdienās pilī ir Dzintara istabas kopija).

## Cilvēki

Puškinā (Carskoje Selo) dzimuši politiķis Sergejs Mironovs (*Сергей Михайлович Миронов*, 1953) un Krievijas cars Nikolajs II (*Николай II*, 1868-1918). Šeit jaunības dienas pavadījuši Anna Ahmatova, Nikolajs Gumiļevs un Aleksandrs Puškins, bet miruši rakstnieks Aleksandrs Beļajevs (*Александр Романович Беляев*, 1884-1942) un dzejnieks Fjodors Tjutčevs (*Фёдор Иванович Тютчев*, 1803-1873).


Alexandrovsky Palace in Tsarskoe Selo.jpg|Aleksandra pils


## Atsauces

## Ārējās saites
Trento province

**Trento autonomā province** (, , , ) ir viena no divām Itālijas autonomajām provincēm valsts ziemeļaustrumu daļā, Trentīno-Alto Adidžes reģionā, Alpu priekškalnēs. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Trento. Provinces kopējā platība ir 6212 km2, 2012. gada beigās tajā dzīvoja  iedzīvotāji. Trento province sīkāk iedalās 166 komūnās.

## Ārējās saites
Izgulējums

thumb
**Izgulējums** ir brūce, ko veido mīksto audu - ādas un zemādas, smagākos gadījumos arī muskuļaudu atmirums jeb nekroze. Tās cēlonis ir pastāvīga spiediena radīti asinsrites traucējumi, kad cilvēkam smagas slimības vai traumas gadījumā ilgi jāguļ nekustīgi vai jāsēd riteņkrēslā. Visbiežāk tie attīstās veciem, novājējušiem slimniekiem, slimniekiem pēcoperācijas periodā, kā arī tiem, kam nervu sistēmas bojājumu dēļ ir traucēta audu barošanās. Dažreiz tie rodas ģipša pārsēja vietās. Izgulējumu komplikācijas, tādas kā sepse (asins saindēšanās) vai osteomielīts, var nopietni apdraudēt dzīvību.

## Profilakse

Izgulējumu profilaksē noteicoša loma ir asins piegādes nodrošināšanai ķermeņa mīkstajiem audiem. Ir svarīgi grozīt slimnieku no muguras uz vieniem vai otriem sāniem vismaz ik pēc divām stundām. Lai nenoslogotu virs gūžas kaula atrodošos zonu, neguldīt slimnieku tieši uz sāniem, bet ieslīpi. Lai šajā pozīcijā guļot, potītes un ceļi nesaskartos, starp tiem ievieto mīkstas starplikas. Lai ķermenis paliktu izvēlētajā pozā, zem sāniem paliek spilvenus vai speciālus pozicionēšanas ruļļus un paliktņus. Kad slimnieks guļ uz muguras, zem krustiem novieto gumijas riņķi vai aitas ādu. Zem apakšstilbiem jāpaliek lieli spilveni, papēžus atstājot brīvus, jo tur izgulējumi veidojas visātrāk. Matracim jābūt gludam, palagiem stingri nostieptiem, tie nedrīkst būt piebārstīti ar drupačām. Slimnieka ādai jābūt sausai un tīrai. Slimnieks jāmazgā ne retāk kā reizi nedēļā. Reizi dienā āda jānotīra ar spirta šķīdumu, pēc kā to vai nu iepūderē ar talku vai ieziež ar smiltsērkšķu eļļu vai ar zīdaiņu krēmu.

Kā palīglīdzekļi ir derīgi dinamiskie matrači, kas sadalīti sekcijās, kurās pārmaiņus ieplūst gaiss, mainot ķermeņa atbalsta punktus, statiskie matrači ar putu polimēru pildījumu – tie ir pietiekami cieti, lai ķermenis neiegrimtu pārāk dziļi, un pietiekami mīksti, lai ķermenis iegūtu pusloka formu, tā palielinot atbalsta virsmu un samazinot spiedienu uz mīkstajiem audiem, putu matrači ar "atmiņas efektu", kad ķermeņa radītais iespiedums izlīdzinās pakāpeniski, radot pavisam nelielu spiedienu uz izgulējumiem pakļautajām vietām.

Guloša slimnieka aprūpi atvieglo arī funkcionālā gulta, kuru pēc vajadzības var nolaist zemāk vai pacelt augstāk, mainot ķermeņa pozu.

Slimniekam jānodrošina pietiekami veselīgs ar vitamīniem un mikroelementiem bagāts uzturs, kā arī jāseko lai viņš uzņemtu  1,5- 2 litrus šķidruma katru dienu.

## Atsauces
Viļums Skubiņš

**Viļums (Vilis) Skubiņš**, arī **Vasīlijs Skubiņš** (1876—1951) bija latviešu agronoms un sabiedriskais darbinieks, Rīgas Lauksaimniecības centrālbiedrības priekšnieks (1906), Baltijas mašīnu izmēģināšanas stacijas Priekuļos dibinātājs un vadītājs (1911—1918). Baltijas latviešu bēgļu apgādāšanas komitejas valdes priekšsēdētājs, Vidzemes Zemes padomes valdes priekšsēdētājs un Latviešu pagaidu nacionālās padomes  Aizsardzības un atjaunošanas nodaļas loceklis (1917).  Viens no 1917. gada 2. decembra deklarācijas par Latvijas autonomiju un 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda par Latvijas neatkarības atjaunošanu parakstītājiem.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1876. gada 13. janvārī Sarkaņu pagasta "Buliņos". Studēja Rīgas Politehniskā institūta Lauksaimniecības nodaļā. Pēc 1905. gada revolūcijas 1906. gadā dibināja Rīgas latviešu lauksaimniecības centrālbiedrību, bija Baltijas mašīnu izmēģināšanas stacijas Priekuļos dibināšanas iniciators, tās organizētājs un pirmais vadītājs (1911—1918). Zināšanas lauksaimniecības mašīnu būvē viņš papildināja Pēterburgā. Pirmā pasaules kara laikā V. Skubiņš kopā ar Vili Olavu organizēja Latviešu palīdzības komiteju karā iesauktajiem, vēlāk bija Baltijas latviešu bēgļu apgādāšanas komitejas valdes priekšsēdētājs. Pēc Februāra revolūcijas viņu ievēlēja par 1917. gada 23. aprīlī izveidotās Vidzemes Pagaidu zemes padomes valdes priekšsēdētāju. Kā Vidzemes Zemes padomes pārstāvis viņš 1917. gada 2. decembrī parakstīja Latviešu pagaidu nacionālās padomes deklarāciju par Latvijas autonomiju. Pēc tam, kad Vidzemi 1918. gadā okupēja vācieši, bija Vidzemes latviešu palīdzības komitejas priekšnieks Valmierā, komitejas sekretārs bija Kārlis Ulmanis. 1919. gadā bija Latvijas delegācijas padomnieks Versaļas miera konferencē Parīzē.

Pēc Latvijas brīvības cīņu beigām politikā vairs neiesaistījās, nodarbojās ar organizatorisko darbu lauksaimniecības jomā, 1920. gadā bija Latvijas Lauksaimniecības darbinieku biedrības (no 1923. gada Latvijas Agronomu biedrības) loceklis. Zemkopības ministrijas lauksaimniecības departamenta direktors 1921. gadā, parakstīja rīkojumu par Latgales lauksaimniecības vidusskolas dibināšanu Malnavas muižā. Zemgales izstādes direktors rīkotājs 1937. gadā.

Pēc Otrā pasaules kara V. Skubiņš uzturējās Priekuļos, kur izveidoja pirmo lauksaimniecības tehnikas muzeju (1949—1950). Miris 1971. gada 16. decembrī Rīgā, apglabāts Rīgas Meža kapos.

## Piemiņa
Priekuļos Viļuma Skubiņa vārdā nosaukta iela.

## Atsauces
Selidove

**Selidove** () ir pilsēta Ukrainas austrumos Doneckas apgabalā. Izvietojusies apgabala vidusdaļā Solonas upes krastos. Pilsētas padomei pakļautas Hirnikas un Ukrajinskas pilsētas, kā arī Kurahivkas, Cukurines, Višneves un Komišivkas ciemati (kopā 108 km²,  iedzīvotāji (2001)).

Apdzīvotā vieta Selidovka dibināta ap 1770. gadu un, pēc nostāstiem, nosaukta kazaku atamana Selida vārdā. Sākusi attīstīties pēc 1884. gada kā akmeņogļu ieguves centrs. Pilsētas tiesības piešķirtas 1956. gadā un pārdēvēta par Selidovi. Kopš 2024. gada oktobra pilsētu okupējusi Krievijas armija.

## Atsauces

## Ārējās saites
Džordžs Kerzons

**Džordžs Nataniēls Kerzons, Pirmais Kedlstonas Kerzonas marķīzs** (; dzimis , miris ) bija britu politiķis no Konservatīvās partijas. Indijas vicekaralis no 1899. līdz 1905. gadam un Lielbritānijas ārlietu ministrs no 1919. līdz 1924. gadam. Kerzona vārdā nosaukta Kerzona līnija, kas mūsdienās aptuveni atbilst Polijas austrumu robežai.

Dzimis senā lauku aristokrātu ģimenē. Studējis Oksfordas Universitātē. Jaunības dienās daudz ceļojis. 1885. gadā, kļūdams par lorda Solsberija sekretāru, iesaistījās politikā. 1899. gadā tika iecelts par Britu Indijas vicekarali. Viņa amata pienākumu veikšanas laikā no 1899. līdz 1900. gada Indijas rietumos plosījās bads, kur gāja bojā no 1 līdz 4,5 miljoni cilvēku. 1905. gadā pirmoreiz tika sadalīta Bengālija, atdalot hinduistu apdzīvotos rietumos, no pārsvarā musulmaņu apdzīvotajiem austrumiem. Tajā pašā gadā Kerzons atgriezās Anglijā.

Pēc Pirmā pasaules kara 1919. gadā kļuva par Lielbritānijas ārlietu ministru, un viņa vardā tika nosaukta britu piedāvātā Polijas austrumu robežas līnija. Tomēr Rīgas miera rezultātā Polijas robeža tika noteikta krietni uz austrumiem.

Kerzona meita no pirmās laulības Sintija apprecējās ar britu fašistu līderi Osvaldu Mosliju.

## Ārējās saites
Hispasat 74W-1

***Hispasat 74W-1*** (agrākie nosaukumi ***Amazonas 4***, ***Amazonas 4A***) ir Spānijas uzņēmuma *[[Hispasat]]* sakaru pavadonis. Tas paredzēts sakaru nodrošināšanai klientiem Dienvidamerikā. To orbītā palaida 2014. gada 22. martā.

Kosmisko aparātu izgatavoja ASV uzņēmums *[[Orbital Sciences Corporation]]*. Līgums ar to tika noslēgts 2012. gada jūnijā.
*Amazonas 4A* bija būvēts uz platformas *[[Star-2.4]]* bāzes. Tam ir 24 Ku joslas raidītāji. Izmēri saliktā stāvoklī: 4,7 × 2,5 × 3,2 m. Saules bateriju pletums 23 m.

## Lidojuma gaita
*Amazonas 4A* tika palaists  22:04 *[[UTC]]* ar nesējraķeti *[[Ariane 5ECA]]* (lidojums *V216*) no Gviānas kosmiskā centra kopā ar sakaru pavadoni *[[Astra 5B]]*. No pēdējās pakāpes pirmais atdalījās *Astra 5B* 27 minūtes 3 sekundes pēc starta. *Amazonas 4A* tika atdalīts 34 minūtes 37 sekundes pēc starta.
Ģeostacionāro orbītu tas sasniedza ar saviem dzinējiem. Sākotnēji tas atradās pozīcijā 51° rietumu garuma.

2014. gada 14. aprīlī *Hispasat* paziņoja, ka pavadonim radusies problēma ar elektrobarošanu.
Tika lēsts, ka zaudējumi samazināja pavadoņa darbības spējas uz pusi. Grūtības novērtēt avārijas cēloņus un nopietnību lika *Hispasat* un apdrošināšanas sabiedrībai uzsākt kopīgu izmeklēšanu. To turpinās līdz pat pavadoņa darbības beigām, kas paredzēta 2029. gadā, bet līdz šim apdrošinātā vērtība tika lēsta 145 miljonu eiro apmērā. Enerģijas padeves traucējumu ekonomiskā ietekme tika lēsta 11 miljonu eiro apmērā kā *Hispasat* zaudēti ienākumi 2014. gada pirmajā ceturksnī, un vēl 5,4 miljoni eiro tika zaudēti kā darbības ienākumi.
Turklāt šis negadījums rosināja norakstīt lieljaudas pavadošo pavadoni *Amazonas 4B*, kas arī bija pasūtīts uzņēmumā *Orbital*, bet vēl nebija izgatavots. *Amazonas 4A* un *Amazonas 4B* aizstāšanai 2014. gada decembrī uzņēmumā *[[SSL (uzņēmums)|SSL]]* tika pasūtīts *[[Amazonas 5]]*.

Darba režīmā *Amazonas 4A* izvietoja punktā 61° R, kur tas atradās kopā ar *[[Amazonas 2]]* un *[[Amazonas 3]]*.

2017. gada decembrī tas tika pārvietots no 61° rietumu garuma uz 74° rietumu garuma un pārdēvēts par *Hispasat 74W-1*.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Amazonas 4A Hispasat 
* Amazonas 4A fact sheet Orbital 
* Flight VA216 Arianespace, 
* Amazonas 4A Gunter's Space Page,
Viljams Heigs

**Viljams Džefersons Heigs** (; dzimis ) ir britu politiķis no Konservatīvās partijas. No 2010. gada — Lielbritānijas ārlietu ministrs.

Studējis Oksfordas Universitātē. Parlamenta deputāts no 1989. gada. No 1997. līdz 2001. gadam — Konservatīvās partijas līderis. Atkāpās no partijas vadītāja amata pēc 2001. gada parlamenta vēlēšanām, kad atkal uzvarēja Tonija Blēra vadītie leiboristi. Kad 2005. gadā par partijas līderi kļuva Deivids Kemerons, iekļāvās ēnu kabinetā. Kļuva par ārlietu ministru pēc konservatīvo relatīvās uzvaras 2010. gada vēlēšanās.

## Ārējās saites
Heigs

**Heigs** varbūt:

* Duglass Heigs (*Douglas Haig*; 1861) — britu militārais vadītājs;
* Tailers Heigs (*Tyler Hague*; 1975) — ASV astronauts;
* Viljams Heigs (*William Hague*; 1961) — britu politiķis.
Jaunās Pasaules zvirbuļu dzimta

**Jaunās Pasaules zvirbuļu dzimta** (*Passerellidae*) ir zvirbuļveidīgo kārtas (*Passeriformes*) dzimta, kas apvieno 136 neliela auguma dziedātājputnu sugu un kas tiek iedalītas 28 ģintīs. Lai arī Amerikā šīs dzimtas putnus galvenokārt sauc par zvirbuļiem, tās nav tuvu radniecīgas Vecās Pasaules zvirbuļu dzimtai (*Passeridae*).

Visticamākais, ka dzimta ir attīstījusies Dienvidamerikā, pēc tam izplatījusies tālāk uz Ziemeļameriku. Nesenā pagātnē visas šīs dzimtas sugas tika klasificētas stērstu dzimtā (*Emberizidae*).

## Izskats
[thumb|left|220px|Lielākā dzimtā ir [Eberta stērste (*Melozone aberti*)]]
Jaunās Pasaules zvirbuļu dzimtas sugas ir nelieli putniņi, vidēji 15 cm gari, un kā sēklēdājiem to knābji ir konusveidīgi, līdzīgi žubīšu dzimtas (*Fringillidae*) putniem. Lielākā dzimtā ir Eberta stērste (*Melozone aberti*), kuras ķermeņa garums ir 24 cm, bet smagākā dzimtā ir brūnā stērste (*Melozone fusca*), kuras svars sasniedz 54 g. Lielākajai daļai sugu apspalvojums ir brūns vai brūnipelēks, lai gan dažas sugas ir ļoti košas un dekoratīvas.

## Uzvedība
Jaunās Pasaules zvirbuļu dzimta ir ļoti plaša un tās putni mājo dažādos biotopos, tie var būt meži, krūmāji, purvi un pļavas. Šīs dzimtas sugas pamatā barojas ar sēklām, bet nelielos daudzumos arī ar kukaiņiem, īpaši vairošanās sezonas laikā. To uzvedība ir ļoti līdzīga žubītēm, ar kurām tās kādreiz tika sistematizētas žubīšu dzimtā.

## Sistemātika
[thumb|220px|[Olīvu stērste (*Arremonops rufivirgatus*)]]
[thumb|220px|[Baltsejas zemeszvirbulis (*Melozone biarcuata*)]]
[thumb|220px|[Zapatas zvirbulis (*Torreornis inexpectata*)]]
***Jaunās Pasaules zvirbuļu dzimta**  (*Passerellidae*)
**ģints Amerikas meža zvirbuļi (*Spizelloides*)
**ģints Amerikas zvirbuļi (*Passerella*)
**ģints Baltgalvas zvirbuļi (*Zonotrichia*)
**ģints Brūnās stērstes (*Melozone*)
**ģints Cīruļzvirbuļi (*Chondestes*)
**ģints Čipuļi (*Spizella*)
**ģints Dienvidamerikas zvirbuļi (*Rhynchospiza*)
**ģints Dzeltenzaļās žubītes (*Pselliophorus*)
**ģints Dziedātājzvirbuļi (*Melospiza*)
**ģints Grīšļu zvirbuļi (*Artemisiospiza*)
**ģints Junko (*Junco*)
**ģints Krūmu tanagras (*Chlorospingus*)
**ģints Lielpēdu žubītes (*Pezopetes*)
**ģints Melnrīkles zvirbuļi (*Amphispiza*)
**ģints Neotropiskie zvirbuļi (*Arremon*)
**ģints Rudgalvas zvirbuļi (*Aimophila*)
**ģints Rudspārnu zvirbuļi (*Peucaea*)
**ģints Salieņu zvirbuļi (*Ammodramus*)
**ģints Savanas zvirbuļi (*Passerculus*)
**ģints Sēmās stērstes (*Calamospiza*)
**ģints Sjeramadres zvirbuļi (*Xenospiza*)
**ģints Svītrainie zvirbuļi (*Oriturus*)
**ģints Tanagržubītes (*Oreothraupis*)
**ģints Ūsainās žubītes (*Atlapetes*)
**ģints Vakara zvirbuļi (*Pooecetes*)
**ģints Zaļmuguras zvirbuļi (*Arremonops*)
**ģints Zapatas zvirbuļi (*Torreornis*)
**ģints Ziemeļamerikas stērstes (*Pipilo*)

## Atsauces

## Ārējās saites
*Putni Daba
*Dabas muzejs: Dzeltenā stērste
*IBC: Buntings and New World Sparrows (Emberizidae)
Mirnohrada

**Mirnohrada** () ir apgabala pakļautības pilsēta Ukrainas austrumos Doneckas apgabalā. Izvietojusies apgabala rietumdaļā. Pilsētas padomei pakļauts Svitles ciems (1025 iedzīvotāji (2001)).

Par pilsētas pirmsākumiem uzskatāma divu raktuvju izveidošana tagadējā pilsētas teritorijā — Novoekonomične 1911. gadā un Hrodivka 1916. gadā, ap kurām izauga strādnieku ciemati. 1934. gadā vienai no lielākajām Hrodivkas šahtām tika piešķirts bulgāru komunista Georgija Dimitrova vārds, bet pats ciemats pārdēvēts par Novijdonbasu. 1938. gadā Novoekonomičnei piešķirtas pilsētas tiesības. 1957. gadā Novijdonbasas ciemats tika pārdēvēts par **Dimitrovu** *(Димитрове)*, bet 1965. gadā tam piešķirtas pilsētas tiesības. 1972. gadā Novoekonomične un Dimitrova tika apvienotas vienā pilsētā ar nosaukumu Dimitrova. 1990. gadā piešķirts apgabala pakļautības pilsētas statuss. Mūsdienās depresīva akmeņogļu ieguves pilsēta. 2016. gadā Dimitrovas pilsēta tika pārdēvēta par Mirnohradu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Debaļceve

**Debaļceve** () ir apgabala pakļautības pilsēta Ukrainas austrumos Doneckas apgabalā. Izvietojusies apgabala austrumdaļā, ietilpst Horļivkas—Jenakijeves aglomerācijā. Debaļceves pilsētas padomei pakļauta Svitlodarskas pilsēta un Miroņivskas ciemats (kopā 37 km²,  iedzīvotāji (2001)).

Debaļceve ir svarīgs dzelzceļa mezgls, šeit atrodas vairāki mašīnbūves un būvmateriālu ražošanas uzņēmumi, divas termoelektrostacijas.

## Vēsture
Apdzīvotā vieta izveidojusies kā ciemats pie dzelzceļa stacijas, kas nosaukta netālā Debaļcevkas ciema vārdā. 1896. gadā pie stacijas palaida metalapstrādes rūpnīcu. Gadsimtu mijā Debaļceve izveidojās par svarīgu dzelzceļa mezglu ar šķirošanas staciju, diviem depo un remontrūpnīcu. 1911. gadā Debaļcevē dzīvoja  iedzīvotāju. 1921. gadā Debaļcevei piešķīra apriņķa pilsētas statusu, bet 1938. gadā — pilsētas statusu.

Debaļceves apkārtnē notiek intensīva karadarbība Austrumukrainas karā. 2014. gada pavasarī pilsētu ieņēma Doneckas tautas republikas separātisti. Jūlijā pēc smagām kaujām pilsētu pārņēma Ukrainas karaspēks. 2015. gada sākumā atsākās sīvas kaujas par Debaļcevi ar Krievijas speciālo vienību iesaistīšanos, kas turpinājās arī pēc Minskas pamiera spēkā stāšanās un beidzās ar Ukrainas karaspēka atkāpšanos.

## Atsauces

## Ārējās saites
Aleksandrs I Karadžordževičs

**Aleksandrs I** (; dzimis , miris ) bija Dienvidslāvijas Karalistes (līdz 1929. gadam - Serbu, Horvātu un Slovēņu Karaliste) karalis no 1921. gada līdz savai nāvei atentātā Marseļā 1934. gadā.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1888. gadā Melnkalnē, kur viņa tēvs Pēteris I atradās trimdā, jo Serbijā valdīja Karadžordževiču sāncenši — Obrenoviču dzimta. Mācījās Ženēvā un Sanktpēterburgā. Kad 1903. gadā asiņainā pučā tika nogalināts Serbijas karalis Aleksandrs I Obrenovičs, Aleksandrs Karadžordževičs atgriezās Serbijā. 1909. gadā Aleksandra vecākais brālis Džordže Karadžordževičs atteicās no troņa tiesībām. 1914. gadā Aleksandrs kļuva par Serbijas reģentu.

Viņš bija viens no serbu armijas komandieriem Pirmā un Otrā Balkānu kara laikā. Pirmā pasaules kara laikā Aleksandrs I formāli bija armijas virspavēlnieks, tomēr reāli armiju komandēja ģenerālštāba vadība.

1921. gadā pēc tēva nāves Aleksandrs I kļuva par Serbu, Horvātu un Slovēņu Karalistes karali. Pēc horvātu līdera Stjepana Radiča noslepkavošanas parlamenta ēkā 1928. gadā, 1929. gadā Aleksandrs I atcēla valsts konstitūciju, sagrāba varu un valsti pārdēvēja par Dienvidslāviju. 1931. gadā tika pieņemta jauna konstitūcija, nodibinot unitāru valsti.

1934. gada 9. oktobrī Aleksandru I nogalināja atentātā Marseļā kopā ar Francijas ārlietu ministru Bartū. Atentātu veica IMRO kaujinieks Vlado Černozemskis ar ustašu atbalstu.

## Ārējās saites
Kristīne Pāvuliņa

**Kristīne Pāvuliņa** (1891—1967) bija latviešu tekstilmāksliniece, mākslas pedagoģe. Rīgas Valsts Mākslas aušanas skolas direktore (1940—1944). Viena no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājām.

## Dzīvesgājums
Dzimusi 1891. gada 15. novembrī Valmieras pagasta Valmiermuižas "Pistolēs" kalēja ģimenē. Mācījās Latvijas Mākslas akadēmijas Grafikas nodaļā (1923—1932) un Rīgas valsts mākslas amatniecības skolā aušanu pie H. Kivickas. Pēc 1935. gada strādāja par Latvju sieviešu nacionālās līgas austuvju māksliniecisko vadītāju, auda trīs ornamentālus pārklājus persiešu tehnikā, aizkarus un mēbeļdrānas Ķemeru viesnīcai. Gobelēna tehnikā noauda kompozīciju "Meža skats" un "Nīcenieces". Zīmēja auduma paraugus tekstilfabrikai "Rīgas audums" un citām fabrikām. 

Mirusi 1967. gada 29. septembrī Rīgā, apglabāta Valmieras kapos.

## Darbi
* Jānis Mazvērsītis, Kristīne Pāvuliņa. Mājturības leksikons. Rīga: Grāmatu Draugs, 1938.
* Pāvuliņa K. Krustpils novada ģimenes godu svinības. Latvju raksti nr. 1., 1957.

## Atsauces
Pēteris Mucinieks

**Pēteris Mucinieks** (1899—1980) bija latviešu jurists, Latvijas Universitātes un Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas mācībspēks. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.

## Dzīves gājums
Dzimis 1899. gada 19. oktobrī Palsmanes pagasta "Variņos" lauksaimnieka ģimenē (tagad Variņu pagastā). Mācījās Palsmanes Ķempju pagasta skolā (1907—1910), Palsmanes draudzes skolā (1910—1914). Pirmā pasaules kara laikā devās bēgļu gaitās uz Krieviju, kur mācījās evakuētajā Rīgas Kultūrtehniskajā skolā Tverā (1917—1919).

Pēc atgriešanās dzimtenē studēja Latvijas Universitātes tiesību zinātņu nodaļā (1919—1923). 1925. gadā viņu ievēlēja par LU asistentu, papildinājās Vācijā un Francijā (1927), aizstāvēja habilitācijas darbu "Parlamenta atbildība" (1928) un tika ievēlēts par privātdocentu (1928), docentu (1931), vecāko docentu (1934). Lasīja lekcijas par sociālo likumdošanu, pašvaldības tiesībām. Līdztekus no 1933. gada vadīja darba un sabiedrisko zinātņu nodaļu Krišjāņa Barona Tautas augstskolā. No 1936. gada bija Latvijas Darba kameras loceklis.

Vācu okupācijas laikā bija juriskonsults Latviešu pašpārvaldes ģenerāldirekcijā.
1944. gada novembrī iecelts par Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Politekonomijas katedras profesoru, bet 1945. gadā arestēts un izsūtīts uz Arhangeļskas apgabalu.

Pēc Staļina nāves 1954. gadā viņam atļāva atgriezies Latvijā, 1957. gadā reabilitēts. Bija Latvijas PSR Zinātņu Akadēmijas Ekonomikas institūta Tiesību sektora zinātniskais līdzstrādnieks, Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Agronomijas fakultātes Lauksaimniecības ekonomikas un organizācijas katedras profesors (1960—1967), Lauksaimniecības ekonomikas fakultātes Darba aizsardzības katedras vadītājs (1967—1973), vēlāk konsultants.

Miris 1980. gada 12. jūnijā Rīgā, apglabāts Meža kapos.

## Darbi
* P. Mucinieks. Sociālā likumdošana. I, II daļa, Rīga: 1934.—1935.
* P. Mucinieks. Latvijas pašvaldību iekārta, Rīga: Latvijas Universitāte, 1936., 1938.
* P. Mucinieks, O. Straume. Padomju tiesību pamati. Rīga, 1976.

## Atsauces
Jasinuvata

**Jasinuvata** () ir apgabala pakļautības pilsēta Ukrainas austrumos Doneckas apgabala Doneckas rajonā. Izvietojusies apgabala vidusdaļā, ietilpst Doneckas aglomerācijā, faktiski viena no Doneckas ziemeļu piepilsētām. 

Apdzīvotā vieta izveidojusies kā ciemats pie dzelzceļa stacijas, kas nosaukta netālā Jasinuvatas ciema vārdā. 20. gadsimta sākumā izveidojās par ievērojamu dzelzceļa mezglu. 1926. gadā iekļauta pilsētciematu kategorijā, 1938. gadā piešķirtas pilsētas tiesības. Mūsdienās svarīgs dzelzceļa mezgls, mašīnbūves un pārtikas uzņēmumi.

## Atsauces

## Ārējās saites
Ante Paveličs

**Ante Paveličs** (; dzimis , miris ) bija nacionālistiskās organizācijas Ustaši līderis un Horvātijas Neatkarīgās valsts vadītājs Otrā pasaules kara laikā.

## Biogrāfija
Politiski izvirzījies horvātu Tiesību partijas (*Stranka prava*) sastāvā. Divdesmito gadu beigās politiski radikalizējās un aicināja horvātiem nodibināt neatkarību no Dienvidslāvijas (tolaik Serbu, Horvātu un Slovēņu Karalistes). Pēc tam, kad Dienvidslāvijas karalis Aleksandrs I Karadžordževičs 1929. gadā sagrāba varu valstī, Ante Paveličs politiski un ideoloģiski ietekmējoties no fašistiem, nodibināja ustašu kustību un devās trimdā uz Itāliju.

Ante Paveličs bija viens no 1934. gada 9. oktobra atentāta, kurā tika nogalināts Dienvidslāvijas karalis Aleksandrs I un Francijas ārlietu ministrs Luijs Bartū organizētājs. Pēc atentāta Itālijas varas iestādes uz 18 mēnešiem ieslodzīja Peveliču.

Pēc Ass valstu iebrukuma Diendvidslāvijā 1941. gada aprīlī, tika nodibināta Horvātijas brīvvalsts (apmēram mūsdienu Horvātijas un Bosnijas un Hercegovinas teritorija) un par tās vadītāju tika iecelts Ante Paveličs. Tās teritorijā tika izvērstas masu represijas pret serbiem, ebrejiem un čigāniem. Vienā pašā Jasenovacas nāves nometnē tika nogalināti apmēram 80 000 līdz 100 000 cilvēku. Pret ustašu režīmu cīnījās Tito partizāni un Mihailoviča četniki.

Kara beigās Paveličs aizbēga uz Austriju, izvairoties no Bleiburgas repatriācijām. 1948. gadā devās uz Argentīnu. 1957. gadā cieta Dienvidslāvijas drošības dienesta organizētā atentātā. Miris 1959. gadā Madridē.

## Ārējās saites
*
Avdijivka

**Avdijivka** () ir pilsēta Ukrainas austrumos Doneckas apgabalā. Izvietojusies apgabala vidusdaļā, ietilpst Doneckas aglomerācijā, faktiski viena no Doneckas ziemeļrietumu piepilsētām.

Apdzīvotā vieta nodibināta 1778. gadā pēc Jaunkrievijas gubernatora rīkojuma un tā kļuva par valsts īpašumu. Pēc nostāstiem, nosaukta pēc pirmā iedzīvotāja Avdija (Avdeja) vārda. 1880. gados ierīkots dzelzceļš. Pilsēta izveidota 1956. gadā apvienojot pilsētciematus Avdijivka-1 un Avdijivka-2. Mūsdienās koksa ķīmijas (Eiropā lielākais koksa ķīmijas uzņēmums), būvmateriālu ražošanas uzņēmumi, dzelzceļa mezgls.
left|thumb|Skola Avdijivkā pēc apšaudes 2022. gadā
Pēc Krievijas 2022. gada iebrukuma Ukrainā par pilsētu risinājās smagas kaujas, īpaši kopš 2023. gada oktobra, un apšaudes to gandrīz pilnībā iznīcināja. Cenšoties panākt Avdijivkas aplenkumu, krievu armija tur līdz 2024. gada 19. janvārim bija cietusi vairāk nekā desmitkārt lielākus ar gaisa novērošanu apstiprinātus tehnikas zaudējumus nekā viņu pretinieki, taču pilsēta uz to laiku joprojām bija ukraiņu rokās.

2024. gada 17. februārī Ukrainas armija, lai izvairītos no draudošā aplenkuma, atkāpās no Avdijivkas un tā nonāca Krievijas kontrolē. 

## Atsauces

## Ārējās saites
Maori

**Maori** () ir polinēziešu tauta un Jaunzēlandes pirmiedzīvotāji.

Maori ir cēlušies no polinēziešu ieceļotājiem, kas Jaunzēlandē no Austrumpolinēzijas ieradās apmēram starp 1250. un 1300. gadu. Vairākus gadsimtus atradušies izolācijā, polinēziešu ieceļotāji attīstīja jaunu kultūru, ko nosauca par "maoriem", ar savu valodu, bagātu mitoloģiju, atšķirīgu amatniecību un skatuves mākslu. Agrīnie maori veidoja cilšu grupas, kuru pamatā bija polinēziešu sabiedrības paražas un organizācija. 17. gadsimtā Jaunzēlandē sāka ieceļot eiropieši, un maoru dzīvesveids mainījās. Viņi sāka pieņemt dažādus rietumu sabiedrības un kultūras aspektus.

Maori ir otra lielākā etniskā grupa Jaunzēlandē aiz eiropiešu jaunzēlandiešiem (pazīstami ar maoru vārdu *[[Pākehā]]*). Saskaņā ar 2013. gada tautas skaitīšanas datiem, apmēram 600 tūkstoši Jaunzēlandes iedzīvotāju identificē sevi kā maorus, kas ir apmēram 15% no kopējā iedzīvotāju skaita. 

Maoru valodu zināmā mērā pārvalda aptuveni piektā daļa no visiem maori, kas veido 3 % no kopējā iedzīvotāju skaita. Maori aktīvi darbojas visās Jaunzēlandes kultūras un sabiedrības sfērās, patstāvīgi pārstāvot tādas jomas kā plašsaziņas līdzekļi, politika un sports. Apmēram 170 tūkstoši maoru dzīvo arī Austrālijā.

## Maori tautas fotogrāfijas

Attēls:Chef Maori au taiaha 1998-23059-173.jpg
Attēls:Chef Maori1998-3157-173.jpg
Attēls:Chef Maori Tomiti-te-mutu 1998-3162-173.jpg
Attēls:Homme Maori 1998-23060-173.jpg
Attēls:WearingHuiafeathers.jpg
Attēls:A Maori girl, Horonyairu, poses against a plain background. She has short hair decorated with feathers and facial tattoos around (a3c30aae-84fd-4583-b6e3-f1debc8ad219).JPG
Attēls:Haka performed during US Defense Secretary's visit to New Zealand (1).jpg|alt=
Attēls:Young Maori woman dancer.jpg


## Atsauces

## Ārējās saites