Mediju politika

**Mediju [[politika]]** ir politikas nozare, kas regulē plašsaziņas masu medijus, to darbību un nodrošina to neatkarību, kā arī definē to tiesības.

Eiropā mediju politikas galvenie uzsvari ir mediju brīvības aizsardzība, kā arī sociālās atbildības un profesionālo standartu uzturēšana. Pamata problēmu loks mediju politikas kontekstā ietver ārējās ietekmes aspektus, tostarp mediju finansiālo un politisko neatkarību, redakciju autonomiju, mediju vides un satura daudzveidību, kā arī profesionālo ētiku un pašregulāciju.

## Mediju politika Latvijā
Politikas attīstības plānošanā īpaši būtiskas jomas politikai ir Latvijas mediju politikas pamatnostādnes 2024.–2027. gadam – vidējā termiņa dokuments, kas nosaka mediju politikas pamatprincipus, mērķus, prioritātes un veicamos uzdevumus. Dokuments papildina un turpina citos tematiski saistītos valsts politikas plānošanas dokumentos paredzēto attīstības perspektīvu. Mediju politikas jautājumi ietverti arī sabiedrības saliedētības, politiskās līdzdalības, nacionālās identitātes, kā arī informatīvās telpas drošības un aizsardzības plānošanas dokumentos. Latvijā mediju (kā arī sabiedrības saliedētības jomas) politiku izstrādā un koordinē Kultūras ministrija.

Latvijas mediju politikas pamatnostādnēs 2024.–2027. gadam minēta arī Krievijas pilna mēroga iebrukuma Ukrainā ietekme uz politikas plānošanu, norādot, ka “mediju politika šajā kontekstā ir cieši saistīta ar informatīvās telpas drošību”. Pamatnostādnes konceptuāli pārmijas ar Nacionālās drošības koncepciju – dokumentu, kas 2023. gada septembrī apstiprināts Saeimā un kur informatīvās telpas radītā apdraudējuma riski skatīti pārmijā ar latviešu valodas lietojuma veicināšanu (kas saskan arī ar sabiedrības saliedētības politikas plānošanas dokumentos minēto): “Nacionālās drošības būtiska prioritāte ir Latvijas informatīvajai telpai radītā apdraudējuma novēršana, kuras pamatā jābūt stipriem vietējiem Latvijas medijiem un kvalitatīvam informatīvās vides saturam latviešu valodā.” Īpaši izšķirami šajā gadījumā ir sabiedriskie mediji, kur plānots pāriet uz saturu, kas ir tikai latviešu valodā vai “valodā, kas ir piederīga Eiropas kultūrtelpai”.

Skatot koncepciju Saeimā, 2023. gada septembrī deputāte Ināra Mūrniece (NA) par mediju, nacionālās drošības un valsts valodas savstarpējo saistību norādīja:

“Godātie kolēģi, zīmīgi, ka šodien diskusijās par Nacionālās drošības koncepciju viskaismīgākās diskusijas ir par mediju sadaļu. Jā, mediji arī ir nacionālās drošības jautājums. Pie šāda secinājuma mēs nonācām pirms 10 gadiem, salīdzinoši nesen. Un tas ir jānostiprina mūsu sabiedrības apziņā.

Lielākie iebildumi, kas izskan: ka ar 2026. gadu sabiedriskie mediji pāriet uz apraidi tikai valsts valodā – mūsu sabiedrības saziņas kopējā valodā –, kā arī Eiropas kultūrtelpai piederīgajās valodās. Šodienas realitāte ir tāda, ka diemžēl sabiedriskie mediji latviešu valodā un krievu valodā veido divas dažādas informatīvās telpas ar dažādiem notikumiem, ar dažādu saturu, ar dažādu attieksmi pret sabiedriskajām norisēm, drošības jautājumiem, valodas un mūsu identitātes jautājumiem.”

Pieminētie plānošanas dokumenti pārmijas arī ar ministru maiņu. Nozarei svarīgākais (Latvijas mediju politikas pamatnostādnes 2024.–2027. gadam) tapis pēc Naura Puntuļa (NA) kultūras ministra amatu un līdz ar to arī mediju politikas jomas jautājumus pārņēmušās Agneses Loginas (P) (un vēlāk Agneses Lāces (P)) laikā. Komentējot mediju politikas tālāko virzienu, 2024. gada jūnijā Logina norādījusi: “Gribu uzsvērt, ka tieši pašregulācija ir veids, kādā mēs vēlamies risināt žurnālistu un mediju izteiktās bažas par vārda brīvības sašaurināšanos. Šo demokrātiskai sabiedrībai tik svarīgo principu nevajag tik vieglprātīgi iemainīt pret valsts drošības stiprināšanu, kas daudz tiek piesaukta tieši valodas jautājumos.”

2023. gada septembrī Saeimas apstiprinātā Nacionālās drošības koncepcija un saliedētības politika nav vienīgie ar mediju politikas formulētie mediju politikas mērķi savienojas ar politikas attīstības plānošanas dokumentos formulētajiem virzieniem, tajā skaitā ar Nacionālās attīstības plānā 2021.-2027.gadam (apstiprināts ar Saeimas 2020. gada 2. jūlija lēmumu) rīcības virzienā "Saliedētība" noteikto: “Latviešu valodas lietojuma palielināšana ikdienas saziņā, tostarp digitālajā un sabiedrisko mediju vidē, paplašinot valodas apguves pieejamību, un uzlabojot kvalitāti.” Koncepcijā mediju politikas virziens saskan arī ar sabiedrības saliedētības politikas mērķiem (Saliedētas un pilsoniski aktīvas sabiedrības attīstības pamatnostādnēs 2021.-2027. gadam): tas ietver politiskās līdzdalības jautājumus, arī mediju lomas latviešu valodas lietojuma mērķiem, kā arī dezinformācijas atpazīšanas pasākumiem.

Kā atzīmēts koncepcijā: “Jānodrošina, ka visa Latvijas sabiedrība atrodas vienotā informatīvajā telpā, patērē vienotu saturu, tādējādi tiek pārtraukta sabiedrības šķelšana un veicināta tās saliedēšanās uz valsts valodas pamata. Turpmākā valsts informatīvās telpas aizsardzības un attīstības politika fundamentāli balstāma uz latviešu valodas un Satversmes vērtību bāzes. Veidojama tāda mediju politika un tiesiskā vide, kas atbalsta saturu valsts valodā.” Koncepcijā papildus plānots vietējo mediju stiprināšanai “atbalstīt kvalitatīvu un uzticamu saturu latviešu valodā”, kas tādējādi “vienlaikus samazina ārējās propagandas ietekmes riskus un palielina sabiedrības uzticēšanos vietējiem medijiem”.

Iepretim tam, Latvijas mediju politikas pamatnostādnēs 2024.–2027. gadam, kur formulēti mediju politikas pamatprincipi, mediju politikas mērķis ir “noturīga, daudzveidīga, droša, kvalitatīva, stabila, ilgtspējīga, neatkarīga, brīva mediju vide, kurā nacionālā, reģionālā un vietējā līmenī top kvalitatīvs, Latvijas sabiedrības interesēm un kopējam labumam atbilstošs saturs, ir līdzsvarotas nozares pārstāvju intereses, auditorijai ir piekļuve neatkarīgai žurnālistikai un uzticamai informācijai un zināšanas to lietot”.

Pamatnostādnēs izvirzīti arī četri rīcības virzieni: 1) “stipra Latvijas mediju vide un informatīvā telpa”, kas ietver sabiedrisko mediju spēju uzrunāt dažādas sabiedrības grupas ar “kvalitatīvu informatīvo, izglītojošo un izklaidējošo saturu”. Papildus tam, virziens paredz, ka “mediji ir finansiāli neatkarīgi un spēj nodrošināt savu pamatdarbību”; 2) droša mediju vide, kas iekļauj mediju izstrādātus nepārtrauktības plānus un krīzes situācijā spēj nodrošināt Latvijas sabiedrību ar aktuālo informāciju. Tāpat tas ietver iedzīvotāju “prasmes, zināšanas un izpratne efektīvi un droši izmantot medijus”; 3) neatkarīga mediju vide, kur mediji Latvijā ir brīvi, neatkarīgi, nepastāv pašcenzūra, turklāt iedzīvotājiem ir nodrošināta pieejama informācijai par mediju īpašniekiem; 4) kvalitatīva mediju vide, kur mediji nodrošina saturu atbilstoši augstvērtīgiem žurnālistikas profesionālajiem kvalitātes, atbildīguma un ētikas standartiem. Rīcības virziens arī paredz veicināt žurnālistu un mediju profesionāļu mūžizglītību, celt žurnālistikas kvalitāti un paaugstināt profesionālo standartu.

Līdz ar minētajiem rīcības virzieniem, pamatnostādnēs pieteikti mediju pieejamības, nelegālā satura un arī negatīvo seku, kas rodas no sociālo tīklu platformām, jautājumi. Attiecībā pret latviešu valodas lomu pamatnostādnēs atzīmēts: “Tāpat nozīmīgi ir mediju saturā vairāk uzrunāt Latvijā dzīvojošās mazākumtautības latviešu valodā, lai sekmētu mazākumtautību piedalīšanos diskusijās par sabiedriski nozīmīgiem jautājumiem un veicinātu viņu piederības sajūtu Latvijai, atspoguļotu sabiedrības daudzveidību, iekļaujošas sabiedrības veidošanos un veicinātu vienotas, nevis divkopienu, sabiedrības pastāvēšanu. Tas attiecas gan uz sabiedriskajiem, gan komerciālajiem medijiem. Sabiedriskajos medijos jāveido jauna pieeja satura veidošanai mazākumtautību auditorijām, mazinot krievu valodas dominanci mazākumtautību valodu vidū”.

## Mediju vides regulējums
Mediju politika skar arī mediju vides regulāciju un pašregulāciju. Mediju satura atbilstību normatīvajiem aktiem Latvijā izvērtē tiesībsargājošās institūcijas, kā arī Nacionālā elektronisko plašsaziņas līdzekļu padome. Papildus tam, žurnālistu darbību uzrauga arī profesionālās organizācijas.

Padome ir neatkarīga pilntiesīga autonoma institūcija, kas “atbilstoši savai kompetencei pārstāv sabiedrības intereses elektronisko plašsaziņas līdzekļu jomā”, taču tā arī uzrauga, lai to darbībā tiktu ievēroti normatīvie akti, kas attiecas uz mediju darbu. Padomes pārziņā ietilpst arī apraides atļauju izsniegšana, tā arī var ierobežot piekļuvi tīmekļa vietnēm (piemēram, ja tā ir pakļauta Eiropas Savienības sankcijām vai to izvietotais saturs apdraud vai var apdraudēt valsts drošību vai sabiedrisko kārtību un drošību), kā arī sākt administratīvā pārkāpuma procesu gadījumos, kad mediju darbā tiek konstatēti pārkāpumi, piemēram, attiecībā pret politisko aģitāciju.

Kā būtiskus pārkāpumus padome min gadījumi, kur “reklāmā īpaši aizskarošā formā pausta aizskaroša, diskriminējoša attieksme pret personām vai personu grupām vai tiek attēlota kara un vardarbības propaganda”. Sodu iespējams piemērot arī “par informācijas avota izpaušanu masu informācijas līdzeklī, ja masu informācijas līdzeklis to apņēmies neizpaust”, kur iespējams izšķirt tādus gadījumus, kur notikusi “rupja, būtiska un nepārprotama personas datu izpaušana”.

Iepriekš padome ir piemērojusi sodu, piemēram, televīzijas programmai "TV Rain" ("Дождь"/"Doždj") par žurnālista izteikumiem par Krievijas armiju, kas līdz ar citiem padomes konstatētiem pārkāpumiem noveda pie telekanāla apraides anulēšanas Latvijā. Arī citiem medijiem līdz šim ir piemēroti sodi par “pienācīgas precizitātes un neitralitātes neievērošanu”, kā arī par slēptu “audio vai audiovizuālu komerciālu paziņojumu” demonstrēšanu. Atsevišķos gadījumos mediji vērsušies tiesā.

Līdz ar politikas plānošanas dokumentiem, mediju darbu nosaka arī vairāki nacionāla līmeņa normatīvie tiesību akti un starptautisko organizāciju saistības, tajā skaitā Eiropas Savienības līmeņa normatīvie akti, kas attiecas uz mediju pakalpojumiem un žurnālistu darbu.

Nacionāla līmeņa normatīvo tiesību aktu gadījumā mediju brīvība ir nostiprināta valsts pamatlikumā un to loma ir precīzāk noteikta vairākos likumos, tajā skaitā “Par presi un citiem masu informācijas līdzekļiem”, kura mērķis ir “aizsargāt Satversmē nostiprinātās tiesības uz vārda brīvību”. Preses un citu masu informācijas līdzekļu cenzūra ir aizliegta; nav atļauta arī “nekāda preses un citu masu informācijas līdzekļu monopolizācija”, kā arī “iejaukšanās masu informācijas līdzekļu darbībā”. Mediju darbība likumā formulēta šādi: “Masu informācijas līdzekļi vāc, sagatavo un izplata informāciju saskaņā ar Latvijas Republikas likumiem.”

Medijiem ar minēto likumu ir nodrošinātas tiesības saņemt informāciju no valsts un sabiedriskajām organizācijām. Tajā pašā laikā, valsts un sabiedrisko organizāciju amatpersonas konkrētos gadījumos var atteikties sniegt informāciju. Šādi gadījumi ir atrunāti likumā vienlaikus ar informāciju, ko ir aizliegts publicēt (vai aizliegts publicēt pie konkrētiem apstākļiem). Piemēram, aizliegts publicēt tādu informāciju, kas ir valsts noslēpums vai cits ar likumu speciāli aizsargāts noslēpums. Aizliegts publicēt arī tādu informāciju, kas aizskar fizisko un juridisko personu godu un cieņu un ceļ tam neslavu. Aizliegums noteikts arī attiecībā pret ziņām par personu veselības stāvokli bez viņu piekrišanas, kā arī pret komercnoslēpumiem. Līdzīgi aizliegumi noteikti bērnu tiesību aizsardzībai.

Attiecībā pret žurnālistiem likumā noteikts, ka citu starpā to pienākums ir sniegt patiesu informāciju, ievērot valsts, sabiedrisko organizāciju, uzņēmējsabiedrību (uzņēmumu) un personu tiesības un likumīgās intereses, kā arī atteikties pildīt uzdevumu, kura veikšana saistīta ar likuma pārkāpšanu.

Juridiskām vai fiziskām personām ir noteiktas tiesības pieprasīt atsaukt publicētās ziņas, un gadījumā, ja nevar pierādīt publicētās ziņas patiesumu, “atsaukums vai atvainošanās jāpublicē tādā pašā šriftā, tajā pašā izdevuma nodaļā (raidījumā), kurā bija publicētas (pārraidītas) nepatiesās ziņas vai godu un cieņu aizskarošā informācija”.

Kopš 2020. gada likumā arī noteikts izņēmums attiecībā pret pašvaldībām saistībā ar tiesībām dibināt masu informācijas līdzekli. Tas nozīmē, kā skaidro “LV portāls”, ka norma attiecas uz tādiem izdevumiem, kas “ir reģistrēti masu informācijas līdzekļu reģistrā, kuru īpašnieks ir pašvaldība kā publisko tiesību juridiskā persona”. Tas nozīmē, ka gadījumā, izdevuma dibinātājs bija pašvaldība, bet medijs vairs nepieder pašvaldībai (t.i., tai ir cits izdevējs), tad ierobežojums uz to neattiecas.

Ar likumu noteikts arī, kas skaitās kā masu informācijas līdzeklis. Tas ir iekļauj, piemēram, avīzes un žurnālus, kā arī elektroniskos plašsaziņas līdzekļus, informācijas aģentūru paziņojumus, un arī audiovizuālos ierakstus, kas paredzēti publiskai izplatīšanai. Arī interneta vietni iespējams reģistrēt kā masu informācijas līdzekli. Masu informācijas līdzekļi Latvijā ir reģistrēti Uzņēmumu reģistrā.

Mediju politikas jomas jautājumus citu starpā skata Saeimā Cilvēktiesību un sabiedrisko lietu komisija. Savukārt izpildvaras gadījumā Kultūras ministrijas pārziņā mediju politika ir kopš 2014. gada. Ministrijā izveidota arī Mediju politikas nodaļa.

## Atsauces

## Ārējās saites
Projekts "VPP Saliedētība"