Ardēnu jēgeri

**Ardēnu jēgeri** (, ), pilns nosaukums **Ardēnu jēgeru vidējais bataljons** (), ir Beļģijas bruņoto spēku kājnieku bataljons un elites formējums, kas tika izveidots 1933. gadā ar nosaukumu **Ardēnu jēgeru pulks** (, ) kā daļa no Vidējās brigādes un kā 10. līnijas kājnieku pulka pēctecis. Pulka nosaukums tika izmantots līdz 2011. gadam, kad vienība tika samazināta līdz bataljona lielumam. Bataljons (toreiz pulks) tika nosaukts pēc Ardēnu blīvi mežainā un kalnainā reljefa, kur atradās pulka štābs. Vienības devīze ir "Pretoties līdz pēdējam!" (, burtiski "Pretoties un kost!"). Ardēnu jēgeri kļuva īpaši slaveni Otrā pasaules kara laikā: Vērmahta iebrukuma laikā Beļģijā 1940. gadā viņi atvairīja vācu tanku vienības Bodanžā, Šabrejā un Lizas kaujā. Viņi aizstāvēja Dēnicu, Gotamu un Vinktu. Jēgeru sasniegumi atspoguļojas viņu apbalvojumos: vietu nosaukumi, kur viņi cīnījās (Ardēni, Alberta kanāls, Dendra, Liza un Vinkta), ir iemūžināti uz vienības karoga. Pašlaik jēgeri piedalās operācijās kopā ar NATO spēkiem, ANO miera uzturētājiem un Eiropas Savienības valstu bruņotajiem spēkiem. Viņi piedalās arī humānās palīdzības operācijās kopā ar Beļģijas bruņotajiem spēkiem visā pasaulē un sadarbojas ar Beļģijas policiju pretterorisma operācijās.

Pēc tās dibināšanas Ardēnu jēgeri ir pieņēmuši par savas vienības atšķirības zīmi zaļu basku stila bereti un emblēmu, kas attēlo mežacūku.
## Formēšana un struktūra
Jēgeru pulks tika izveidots 1933. gadā ar karaļa Leopolda III dekrētu, pamatojoties uz 10. līnijas kājnieku pulku. Tas bija aprīkots ar vieglajām bruņumašīnām, prettanku ieročiem un vieglajiem bruņutransportieriem, piemēram, Renault Chenillette. 1939. gada 1. jūlijā no trim Ardēnu jēgeru pulkiem tika izveidota Ardēnu jēgeru divīzija. Tajā ietilpa motorizēts kājnieku bataljons un artilērijas pulks ar kopējo spēku no 30 000 līdz 35 000 vīru. Pulkā bija gan profesionāli līgumkaravīri, gan jauniesaucamie. Štābu veidoja profesionāli karavīri, no kuriem lielākā daļa bija dienējuši Pirmajā pasaules karā un četrus gadus dienēja 10. līnijas kājnieku pulkā. Mobilizācijas vilnī pēc Otrā pasaules kara sākuma tika izveidota vēl viena Ardēnu jēgeru divīzija. To komandēja ģenerālis Moriss Kejērs.

Ardēnu jēgeru pulka personāls pārsvarā nāk no Valonijas, īpaši Ardēnu rajona, taču tur ir dienējuši arī vīrieši no citām Beļģijas daļām. Pēc armijas reorganizācijas ievērojams skaits flāmu vīriešu vēlējās turpināt dienēt jēgeru bataljonā. Etniskās atšķirības vienībā nav; bataljonā dienestu veic arī etniskie vācieši. Tā kā Beļģijas armijā ir franciski un nīderlandiski runājošas vienības, katrs karavīrs pats izlemj, kur dienēt. Tomēr sarunvalodas prasme ir galvenais faktors, kas ietekmē attieksmi no komandējošā sastāva. Pašlaik Ardēnu jēgeru vienība ir franciski runājošs bataljons. Līdz 1994. gadam Filsalmā dienēja Ardēnu jēgeru pulka 3. vāciski runājošais bataljons.
## Otrais pasaules karš
### Pirmskara situācija
Otrā pasaules kara sākumā Beļģijas karaspēks dienēja pierobežas rajonos, kuros, visticamāk, bija gaidāma vācu ofensīva: no Litihas ziemeļu sektora līdz Vesdrai Ardēnos. Bruņotas sadursmes gadījumā bija paredzēts, ka Ardēnu jēgeru vienības iesaistīsies kaujā ar vāciešiem. Pārējā Ardēnu masīva daļa, kas stiepās gar Francijas un Beļģijas robežu, šķita neizbraucama vācu sauszemes spēkiem, kā apgalvoja Francijas maršals Filips Petēns. Daļa karaspēka tika pārvietota uz Beļģijas robežas ziemeļu daļu netālu no Alberta kanāla, lai atvairītu vācu uzbrukumu. Kopš kara sākuma Ardēnu jēgeru vienība bija pilnībā motorizēta vienība: to smagais bruņojums ietvēra T13 I prettanku pašgājējus ieročus ar 47 mm lielgabalu, kas varēja caursist jebkura vācu tanka bruņas.[1]

Sabiedroto plāns paredzēja, ka Ardēnu jēgeru kaujiniekiem būs jāaptur vācu virzība uz Luksemburgas provinci, savukārt Francijas spēkiem Sedanas apgabalā bija jāliedz vācu OKH ģenerālštābam sākt pilna mēroga uzbrukumu savā teritorijā. Pēc maršala Petēna teiktā, ja vācieši būtu izgājuši cauri Ardēnu blīvajiem mežiem un ielejām, Francijas un Beļģijas spēki viņus būtu "sadragājuši". Stratēģija tika apspriesta slepenās sarunās starp Beļģijas karali un Francijas armijas ģenerāli Morisu Gamelēnu, taču informācija par Vērmahta operācijām, ko 1938.–1940. gadā savāca militārie atašeji, skaidri parādīja, ka Vācija plāno uzbrukt caur Luksemburgu un Ardēniem. Saskaņā ar Ēriha Manšteina memuāriem, uzbrukums caur Ardēniem bija jāveic negaidīti un ātri, lai sasniegtu operatīvo mērķi Sommas lejtecē. Tomēr, lai to izdarītu, bija nepieciešams sakaut Francijas un Beļģijas spēkus, kurus varēja pārvietot uz Beļģijas dienvidiem.

Balstoties uz pieejamo izlūkošanas informāciju, Ardēnu jēgeru vienībām tika uzdots nogurdināt vāciešus, veicot kaujas un iznīcinot infrastruktūru. Visas karaspēka pavēles balstījās uz principu, ka vienību komandieriem jāizpilda pavēles no vispārējā vai pulka štāba, lai neviena vienība netiktu sagūstīta vai iznīcināta. Pavēles tika izdotas, saprotot, ka vācu desantnieki varētu traucēt telefona un telegrāfa sakarus, tāpēc izolētajām Ardēnu jēgeru vienībām tika dota relatīva rīcības brīvība.
### Beļģijas kaujas sākums
Ardēnu jēgeru taktika pierādīja savu efektivitāti jau no pirmās kara dienas. 1940. gada 10. maijā plkst. 3:00 Beļģijas izlūkdienests ziņoja par milzīgu vācu karaspēka koncentrāciju un pārvietošanos uz Beļģijas robežas. Ardēnu jēgeru komandieris ģenerālis Moriss Kejērss pavēlēja uzspridzināt visus robežtiltus, negaidot atbilstošu Beļģijas ģenerālštāba pavēli, lai gan Vācijas vēstnieks Beļģijā vēl nebija nogādājis notu, kas pasludinātu kara sākumu abu valstu starpā. Vairākus mēnešus iepriekš Beļģijas daļa Ardēnos bija bloķēta ar dažādiem krāteriem un bedrēm, kā arī akmens šķēršļiem, un visas Ardēnu atklātās vietas un caurbraucamās teritorijas bija mīnētas. Pat dziļi Ardēnos vācu kolonnas, pārvietojoties pa šauriem ceļiem, saskārās ar šķēršļiem un cieta zaudējumus.

1940. gada 11. maijā pēcpusdienā vācieši beidzot pārvarēja mīnētās teritorijas gar Beļģijas robežu, un līdz pusdienlaikam Vērmahta 1. tanku divīzija sāka ofensīvu Neišato virzienā, kuru aizstāvēja ne tikai Ardēnu jēgeri, bet arī vairāki simti franču motorizēto strēlnieku. Ienaidnieka pozīcijas vācieši ieņēma ar nelieliem zaudējumiem, un vēlāk tā pati divīzija ieņēma Bertrī un Bujonu, kur franči noturējās vēl vienu dienu. Ofensīvas laikā beļģi tika nogriezti no pārējiem saviem spēkiem, taču viņi centās par katru cenu aizkavēt tankus, izmantojot improvizētus šķēršļus. Tā rezultātā Vērmahta plāni tika izjaukti.

Uz Beļģijas un Luksemburgas robežas Ardēnu jēgeriem tika pavēlēts noturēt savas pozīcijas un novērst ielenkumu. 10. maijā plkst. 5:35 1. tanku divīzija šķērsoja Luksemburgas robežu Martelangā, izlaužoties cauri robežas nocietinājumiem un savienojoties ar *Grossdeutschland* pulka desantniekiem. Nopietni ceļu bojājumi kavēja Vērmahta virzību uz priekšu, un kalnainajā apvidū tos vienkārši nebija iespējams apiet, tāpēc ofensīva tika atlikta uz 24 stundām. Martelangā un Bodanžā kauju laikā, kurās gāja bojā jēgeru komandieris Brikārs, aptuveni simts jēgeriem kurus pastāvīgi apšaudīja ienaidnieka artilērija, izdevās aizturēt 3000 vīru lielu vācu spēku. Beļģiem nebija smago ieroču, jo visa artilērija bija nodota 7. divīzijai Alberta kanāla aizstāvēšanai. Tomēr vāciešiem pozīciju ieņemšanai bija nepieciešamas 8 stundas. No rīta Bastoņā neliela beļģu grupa atvairīja vāciešus, līdz viņu komandieris kaprālis Kadi nošāvās bunkurā. Prettanku pašgājējlielgabala T13, bruņota ar 47 mm lielgabalu, komanda iznīcināja arī piecus vācu tankus. 12. maijā pulkveža Paula Hermaņa Vernera komandētās vācu vienības sasniedza Ivuāru pie Māsas un mēģināja ieņemt tiltu, bet 5. Ardēnu jēgeru pulks, bruņots ar 47 mm prettanku lielgabaliem un esot skaitliskā pārspēkā pār vāciešiem pusotru reizi, atvairīja šo uzbrukumu. Ienaidnieka uguns ietekmē tilts tika uzspridzināts, un vācieši bija spiesti atkāpties uz Hū ciematu, lai šķērsotu tiltu.
### Beļģijas iekarošana
Ardēnu jēgeri, iznīcinot ceļus un tiltus, palēnināja vācu virzību un atkāpās tikai pēc nogurdinošām kaujām, kas vāciešiem izmaksāja vēl vienu dienu. Līdz kaujai pie Lizas jēgeri turpināja kalpot kā priekšgala aizsardzības spēki. 1. pulkam pie Lizas tika pavēlēts slēgt pārrāvumu Deinzes virzienā, kas bija pavērusies pēc 15. līnijas kājnieku pulka kapitulācijas. 2. jēgeru divīzijas pretestība piespieda Vērmahta 396. kājnieku pulku atkāpties. Ziemeļos Ardēnu jēgeru 1. divīzija uzsāka pretuzbrukumu Deinzē pēc 4. Beļģijas kājnieku divīzijas kapitulācijas 25. maijā. Uzbrukums nebija vērsts pret Lizu, bet gan pret apejošo kanālu, kas savienojās ar Ziemeļjūru. Vācieši novietojās uz rietumiem no kanāla un izveidoja tur placdarmu. 1. un 3. jēgeru pulks atvairīja vāciešus, uzsāka vairākus pretuzbrukumus un atguva Vinktu, taču nespēja izlauzties atpakaļ pie saviem spēkiem. Kaujas rezultātā vācieši zaudēja vairākus simtus vīru no 56. kājnieku divīzijas un izgāza savas dusmas uz civiliedzīvotājiem: no 1940. gada 26. līdz 28. maijam 337. kājnieku pulka karavīri Vinktā nogalināja no 86 līdz 140 civiliedzīvotājiem. Ardēnu jēgeri turpināja cīņas līdz pat Beļģijas kapitulācijai.
## Pēckara gadi un mūsdienas

Ardēnu jēgeri regulāri dienēja paplašinātā sastāvā Aukstā kara laikā. Piemēram, 1. bataljons, kas bija izvietots Arlonā, pēc kara dienēja Beļģijas kontingenta sastāvā okupētajā Vācijā (Zīgburgā, Hemeršā, Špihā, Zīgenā), bet pārējie divi bataljoni bija izvietoti Bastoņā un Renšā. 1960. gada 11. jūlijā Kongo krīzes kulminācijā 1. bataljona 1. rota tika izvietota Matadi, kur cīnījās pret dumpīgo *Force Publique*.

Pēc Aukstā kara beigām Beļģijas bruņotie spēki tika samazināti, un jauniesaucamo iesaukšana valstī tika atcelta, saglabājot tikai bataljonu un pulka orķestri. Apvienošanās process, kas sākās 2010. gadā, noslēdzās ar Ardēnu jēgeru bataljona izveidi, kurā bija 1. līdz 5. bataljona locekļi, savukārt 6. bataljons tika izformēts, nododot savas krāsas Luksemburgas provinces gvardei. Bataljona štābs pašlaik atrodas Maršanfamenas pilsētā, kazarmās, kas atklātas 1978. gada 14. jūlijā. Pašlaik jēgeri piedalās NATO (kontingents Igaunijā), ANO un ES misijās (BELBAT, UNOSOM, BELUBG, UNIFIL, ISAF, BELKOS, MALI), kā arī palīdz Beļģijas policijai pretterorisma operāciju veikšanā. Tādējādi kopš 2015. gada jēgeri apsargā visas ebreju skolas un sinagogas Beļģijā pieaugošo islāmistu draudu dēļ.
## Vienības simboli

Ardēnu jēgeru simbols ir mežacūka, kas attēlota uz karavīru cepures nozīmītes un simbolizē cīņu pret ienaidniekiem līdz pašām beigām.[13] Tradicionāli mežacūka vienmēr ir simbolizējusi Ardēnus, un galli un vācieši to uzskatīja par drosmes simbolu. Vēlāk romieši un vācieši mežacūku medības pieņēma kā sava veida iesvētīšanas rituālu jauniem vīriešiem par karotājiem, pēc kura viņi kļuva par pieaugušajiem. No 2008. līdz 2017. gadam Ardēnu jēgeru talismans bija mežacūka vārdā Diāna (2007. gada 5. decembris – 2017. gada 21. jūnijs).
## Atsauces

## Literatūra
*
*
*
*
## Ārējās saites

*
*