Fergānas ieleja

**Fergānas ieleja** (, , ) ir ap 300 km gara un līdz 170 km plata elipsveidīga starpkalnu ieplaka Centrālāzijā. Atrodas starp Kuramas un Čatkalas kalnu grēdām ziemeļos, Fergānas grēdu austrumos un Turkestānas un Alaja grēdām dienvidos. Augstums svārstās no 300 m virs jūras rietumos līdz 1000 m austrumos. Ieleju apūdeņo Sirdarjas upes augštece, kas pa šaurāko ielejas daļu notek uz Bada stepi rietumos. Apkārtējie kalni aiztur lietus mākoņus, tāpēc ielejā valda sauss, kontinentālais klimats.

Ielejā attīstīta zemkopība, līdzenuma daļā galvenokārt kokvilnas audzēšana, kā arī augļkopība un vīnkopība. Priekškalnēs bogarā zemkopība un ganības. Dabīgie izrakteņi: nafta, dabasgāze, akmeņogles, ozokerīts, antimona, dzīvsudraba un krāsaino metālu rūdas.

## Politiskā pakļautība
thumb|left|Politiskās robežas ielejā
Politiski ieleja sadalīta starp trim valstīm. Lielākā ielejas daļa pieder Uzbekistānai, kas šeit izveidojusi Andidžanas un Fergānas vilojatus. Ziemeļu, austrumu un rietumu daļas un priekškalnes pieder Kirgizstānai, kam šeit ir Džalalabadas, Ošas un Batkenas apgabali, bet šaurākā ielejas rietumu daļa ar Kairokumas ūdenskrātuvi ietilpst Tadžikistānas Sugdas vilojatā. Dažas no teritorijām veido eksklāvus.

## Iedzīvotāji
Fergānas ieleja ir visblīvāk apdzīvotā teritorija Centrālāzijā — kopējais iedzīvotāju skaits tiek lēsts ap 14 miljoniem, vidējais apdzīvotības blīvums — 636 cilvēki/km². Gandrīz trešdaļa Kirgizstānas un Tadžikistānas iedzīvotāju dzīvo Fergānas ielejā.  
Lielākās pilsētas ir Namangana (475 000 iedzīvotāju), Andidžona (333 400), Oša (255 900), Margilona (197 000), Kokanda (192 500), Fergāna (187 100), Hudžanda (169 700).

Ielejā dzīvo uzbeki, kirgīzi, tadžiki, Meshetijas turki u.c. etniskās grupas.

## Vēsture
Pirmās lauksaimniecības apūdeņu kanālu pazīmes datējamas ar 15-16. gadsimtu p.m.ē. Tajā laikā šeit pastāvēja Čustas kultūra, kas nodarbojās ar lauksaimniecību un Kairakumas kultūra, kas audzēja lopus. Ap 2 gadsimtu p.m.ē vidu šeit ieradās Andronovas kultūras pārstāvji. 138. gadā p.m.ē ieleju apmeklēja ķīniešu diplomāts Čang Čens, un ielejas apraksti atrodami ķīniešu hronikās. Šejienes iedzīvotāji audzēja rīsus un kviešus, raudzēja vīnogu vīnu. Gadsimtos ap mūsu ēras sākumu, ieleja neregulāri atradās ķīniešu vasaļpakļautībā. Mūsu ēras 5.-7. gadsimtā no dažādām atšķirīgām ciltīm izveidojas Fergānai raksturīga iedzīvotāju grupa, kas runāja irāņu valodu grupas valodā. Fergānā ieplūda arī Sogdiānas kultūra. 
thumb|right|Karahanīdu laika mauzolejs Uzgenā
thumb|Fergānas apgabala ģerbonis (1890).
6. gadsimtā Fergānā izveidojās Rietumturku kaganātam pakļautas valstiņas. Sākoties musulmaņu iekarojumiem, Fergānas pilsētvalstis apvienojās ar ķīniešiem, kas atvairīja musulmaņus, taču 739. gadā turku princis Arslans Tarkhans iekaroja Fergānu. Arābu mēģinājumi iekarot un pievērst Fergānu islāmam turpinājās. No 819. gada Fergāna bija Samanīdu impērijas pakļautībā, kuras galvaspilsēta bija Samarkandā un vēlāk Buhārā. 10. gadsimta beigās ieleja nonāca turku Karahanīdu valsts pakļautībā. Šī laika ietekmīgākā pilsēta bija Uzgena mūsdienu Kirgizstānā. Ap 1212. gadu ieleju iekaroja Horezmas impērija un karakitaji, taču jau 1219. gadā ieleju iekaroja Čingishans. Dažas pilsētas padevās iekarotājiem, citas pretojās un tika iznīcinātas.  1370. gadā ieleju iekaroja Timurs, taču viņa impērija ātri sadalījās un 15. gadsimtā Andidžana, Margilona, Oša un Hudžanda katra kala savu naudu.
Mogulu impērijas dibinātājs Bāburs nespēja nodrošināt kontroli pār ieleju un bija spiests doties uz Indiju, bet politiski sašķeltajā Fergānā pieauga kazahu sultānu vara. Vietējā amatniecība panīka, apūdeņošanas kanālus vairs nelaboja un pilsētas iztukšojās. Ieleju kontrolēja arābu izcelsmes valdnieki, kurus 1709. gadā padzina, izveidojoties uzbeku Kokandas hanistei. 18.—19. gadsimtā ieleja bija Kokandas hanistes centrs, pēc tās pievienošanas Krievijas Impērijai Fergāna nokļuva Krievijas Turkestānas sastāvā. 
Pēc Krievijas Impērijas sabrukuma Fergānas ieleja bija Krievijas PFSR sastāvā, vēlāk to sadalīja starp jaunveidojamajām PSRS nacionālajām republikām.

PSRS sabrukuma periodā 1989. gadā izcēlās konflikts starp izsūtītajiem Meshetijas turkiem un vietējiem iedzīvotājiem, 1990. gadā Ošā konfliktēja uzbeki un kirgīzi. 1992. gadā Uzbekistānas pilsētā Namanganā izcēlās islāmistu nemieri. Tadžikistānas kontrolē esošās teritorijas cieta Tadžikistānas pilsoņu kara laikā. 2005. gada martā nemiernieki ieņēma Kirgizstānas Džalalabadas centru. 2005. gada maijā Uzbekistāna brutāli apspieda reliģisko ekstrēmistu nemierus Andižanā. Kirgizstānas politiskā nestabilitāte izraisīja jaunus kirgīzu un uzbeku kopienu slaktiņus 2010. gadā.

## Atsauces

## Ārējās saites