open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Huans Manuels Fanhio

**Huans Manuels Fanhio** (;  — ) bija argentīniešu autosportists, pazīstams pateicoties saviem pieciem Formula 1 čempiona tituliem. Viņa brāļa dēls Huans Manuels Fanhio II arī bija veiksmīgs autosportists.

## Sacīkšu karjera
Fanhio uzsāka savu karjeru 1934. gadā, pārsvarā brauca garas distances, 1940. un 1941. gadā kļuva par Argentīnas čempionu. Viņa progresu apturēja Otrais pasaules karš un viņš nevarēja sākt braukt Eiropā līdz pat 1947. gadam. 1950. gadā Huans Manuels Fanhio bija viens no 24 pilotiem, kas piedalījās pašā pirmajā F1 sacīkstē Silverstona trasē 1950. gada 13. maijā. Viņš kvalificējās trešais un sacīkstē izstājās tehnisku problēmu dēļ. Jau otrajā sacīkstē Monako viņš parādīja savas spējas - uzvarēja kvalifikācijā, pārspējot otrās vietas ieguvēju Nino Farinu par vairāk nekā divām sekundēm, bet sacīkstē uzvarēja, pārspējot Alberto Askari par apli. Nākamajā sacīkstē - Indy 500 viņš nepiedalījās tāpat kā daudzi citi piloti, Šveicē izstājās, tad izcīnīja divas uzvaras pēc kārtas Beļģijā un Francijā, un nobeidza sezonu ar izstāšanos Itālijā ātrumkārbas defekta dēļ. Kopvērtējumā viņš bija otrais.

Nākamajā sezonā viņš turpināja braukt ar Alfa Romeo un izcīnīja savu pirmo titulu. Tikai divās sacīkstēs viņš nekāpa uz pjedestāla - Beļģijā (kur palika devītais) un Itālijā (kur izstājās). Indy 500, protams, nav ieskaitīta šajā sarakstā. 1952. gada sezonu viņš izlaida kakla traumas dēļ. 1953. gadā viņš atgriezās ar Maserati, izcīnot trīs 2. vietas, vienu 4. vietu un vienu uzvaru. Gluži kā 1950. gadā viņš sezonu pabeidza otrais. 1954. gadā viņš izcīnīja savu otro čempiona titulu. Ja neskaita Indy 500, tad viņš tikai vienu reizi nekāpa uz goda pjedestāla. Viņš uzvarēja savās mājās Argentīnā, Beļģijā, Francijā, Vācijā, Šveicē un Itālijā. Spānijā viņš palika trešais. 1954. gadā Fanhio ar Maserati aizvadīja tikai pirmās divas sacīkstes. Atlikušo sezonu viņš brauca ar Mercedes. 1955. gadā Fanhio kļuva par pirmo trīskārtējo pasaules čempionu, izcīnot četras uzvaras (Argentīna, Beļģija, Nīderlande un Itālija) sešās sacīkstēs. Pēc 1955. gada sezonas Mercedes Fanhio aizgāja no autosporta, daļēji "pateicoties" slavenajai Lemānas avārijai tajā pašā gadā, kurā gāja bojā 81 skatītājs. Avārija ļoti ilgi ietekmēja autosportu - Šveicē autosports bija aizliegts līdz pat 21. gadsimta sākumam.

1956. gadā Fanhio pārgāja uz Ferrari, un, pat izcīnot par 10 punktiem mazāk nekā pirms gada, viņš kļuva par pasaules čempionu. Viņš izcīnīja trīs uzvaras, divas otrās vietas un vienu ceturto vietu. Viņš arī izstājās Beļģijā. 1957. gadā Fanhio aizvadīja savu pēdējo pilno sezonu F1. Togad viņš atkal brauca Maserati. Izcīnot četras uzvaras un divas otrās vietas "Maestro" izcīnīja savu piekto un pēdējo čempiona titulu. 1958. gadā Fanhio izveidoja pats savu komandu un aizvadīja divas sacīkstes - Argentīnā un Francijā. Viņš abās izcīnīja ceturto vietu. Viņš arī mēģināja piedalīties Indy 500, taču tomēr beigās nestartēja. Šajā gadā Fanhio nolaupīja Kubas partizāni, bet viņš tomēr tika atbrīvots.

## Ārējās saites
Tugra

[left|frame|[Osmaņu impērijas sultāna Mahmuda II tugra. Tajā var izlasīt: *Mahmuds Hans, Abdulhamīda dēls ir mūžīgi uzvarošs*. Arābu rakstā:
- محمد خان بن عبدالحميد مظفر دائماً]]

**Tugra** (osmaņu turku valodā: طغرا, turku valodā: *Tuğra* [tu:ra]) ir Osmaņu impērijas sultāna kaligrāfiska zīme jeb paraksts, ko liek uz valsts oficiāliem dokumentiem un vēstulēm. To iegravēja arī sultāna zīmogā un iekala sultāna valdīšanas laikā izdotajās monētās.

Tugru sagatavoja sultāna valdīšanas laika sākumā un uz dokumentiem to uzzīmēja īpaši galma kaligrāfi (turku valodā: *nişancı*). Pirmā tugra tika izgatavota sultānam Orhanam I (1284—1359), kas bija otrais Osmaņu impērijas valdnieks. Tugru zīmēšanas tehnika ar laiku tika pilnveidota un sasniedza tās klasiski pieņemtos standartus, kad tika uzzīmēta sultāna Suleimana I Lieliskā (1494—1596) tugra.

Tugras kalpoja līdzīgam nolūkam kā kartečas senajā Ēģiptē. Katram Osmaņu sultānam tika izstrādāta individuāla tugra. Tugras tika lietotas arī citās tjurku tautu apdzīvotās valstīs, piem. Kazaņas hanātā. Vēlāk tugras lietoja arī tatāri Krievijas Impērijā.

Tugru lietošana turpinās arī mūsdienās. Piemēram, tugras tikušas izgatavotas Krievijas prezidentam Vladimiram Putinam un Japānas imperatoram Akihito.

## Attēlu galerija

Image:Tughra Orhan I.jpg|Pirmā tugra - Orhana I tugra, 1326.
Image:Tughra of Selim III.JPG|Osmaņu sultāna Selima III tugra
Tughra of Suleiman I the Magnificent.svg|Osmaņu sultāna Suleimana I Lieliskā tugra
Image:Tughra of Mehmed V.svg|Osmaņu sultāna Mehmeds V tugra.
Image:Abdul Hameed II Sign.svg|Osmaņu sultāna Abdulhamīda II tugra, 1876.
Image:Gallipoli-star-unadorned.jpg|Osmaņu sultāna Mehmeda VI tugra tiek lietota uz Galipolu zvaigznes kopš 1909.

Image:Krievijas prezidenta Vladimira Putina tugra.jpg|Krievijas prezidenta Vladimira Putina tugra


## Skatīt arī
* Divāna raksts
* Osmaņu impērijas kultūra

## Saites
* Osmaņu sultānu tugras 
* Osmaņu sultāna Mahmuda II tugra
* Osmaņu sultānu tugras
Dučo di Buoninseņa

thumb|300px|right|''Maestà'' (1308-11) galvenais panelis
**Dučo di Buoninseņa** (*Duccio di Buoninsegna*, dzimis ap 1255.-1260. gadu Sjēnā, miris ap 1318.-1319. gadu Sjēnā) bija viduslaiku itāliešu mākslinieks, sava laika nozīmīgākais Sjēnas gleznotājs, Sjēnas skolas iedibinātājs. Dučo bija liela nozīme Eiropas glezniecības (it īpaši internacionālās gotikas) attīstībā; no viņa ietekmējušies Simone Martīni, Ambrodžo un Pjetro Lorenceti. Dučo būtiski ietekmējies no Čimabues. Starp nozīmīgākajiem Dučo darbiem jāmin *Maestà* (1308-11) un "Ručellai Madonna" (1285).

Par Dučo dzīvi zināms diezgan maz. 1285.-1299. gadā viņš periodiski darbojās Sjēnā. 1285. gadā Dučo tika pasūtīta liela glezna Florences *Santa Maria Novella* baznīcai; ticami, ka tā bijusi "Ručellai Madonna". 1296.-1297. gadā Dučo parādījies Parīzē. Apmēram 1302. gadā viņš Sjēnā saņēmis pasūtījumu uzgleznot *[[maestà]]* Sjēnas rātsnamam, bet 1308. gadā — *Maestà* katedrāles altārim. Kad darbs 1311. gadā tika pabeigts, tas svinīgi tika nogādāts katedrālē.

## Papildu literatūra
* Straubergs, K. Dučo. *Ritums*, 1923, Nr. 9 (700.-703. lpp.), Nr.10 (784.-788. lpp.).

## Ārējās saites
Marks Mesjē

**Marks Džons Daglass Mesjē** (*Mark Douglas Messier*; dzimis  Edmontonā, Albertas provincē, Kanādā) ir bijušais kanādiešu hokejists, spēlējis centra uzbrucēja pozīcijā, bijis Kanādas hokeja izlases dalībnieks. Karjeras laikā spēlējis WHA un NHL klubu sastāvos.

M. Mesjē bija pēdējais bijušais WHA spēlētājs starp aktīvajiem sportistiem un pēdējais aktīvais spēlētājs, kurš NHL spēlējis 1970. gados.

Viņš tiek uzskatīts par vienu no visu laiku izcilākajiem hokejistiem. 2007. gadā ticis uzņemts Hokeja slavas zālē.

## Karjera
1979. gada NHL draftā viņu Edmontonas "Oilers" izraudzījās pirmajā kārtā ar kopējo 48. kārtas numuru. Vēl spēlējis Ņujorkas "Rangers" un Vankūveras "Canucks" klubu sastāvos. Visos trijos klubos viņš bijis komandas kapteinis. M. Mesjē kļuva par pirmo sportistu, kurš ir bijis kapteinis divās komandās, ar ko ir izcīnīts čempiontituls.

Sešas reizes izcīnījis Stenlija kausu, piecas no tām kopā ar Edmontonas klubu, vienreiz ar Ņujorkas klubu. Savas karjeras laikā spēlējis 15 NHL Visu zvaigžņu spēlēs. 1989.—1990. un 1991.—1992. gada sezonās ieguvis Harta un Lestera Pīrsona balvas, 1983.—1984. gada sezonā viņš ieguva arī Kona Smita balvu.

Karjeras laikā NHL aizvadījis 1756 spēles, gūstot 694 vārtus un izdarot 1193 rezultatīvas piespēles, kopā savācot 1887 rezultativitātes punktus. Viņš nopelnīja arī 1910 soda minūtes. Stenlija kausa izcīņas spēlēs viņš sakrājis vēl 295 punktus, tādējādi kopā karjeras laikā savācot 2182 punktus.

2005. gada 12. septembrī M. Mesjē oficiāli paziņoja par karjeras beigšanu.

### Kanādas izlase
Kanādas izlases sastāvā spēlējis trijās Kanādas kausa izcīņās (1984, 1987, 1991), 1989. gada Pasaules čempionātā un 1996. gada Pasaules kausā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Lietuvas PSR ģerbonis

**Lietuvas PSR ģerboni** par republikas simbolu Lietuvas PSR valdība pieņem 1940. gadā, pēc Lietuvas pievienošanai Padomju Savienībai. Uz ģerboņa attēlots sirpis un āmurs uzlecošas saules fonā un to ieskauj kviešu vārpas un ozollapu zari.
Puzes ezers

**Puzes ezers** ir ezers Ventspils novada Puzes pagastā uz robežas ar Ugāles pagastu.

1954.-1955. gados regulēta izteka, ūdens līmenis ezerā pazeminājās par 0,9 metriem. Gultne dūņaina, krasti pārsvarā lēzeni, vietām stāvāki. Ezerā dzīvo stinte, arī sams. Vēl nesen — Ventspils dzeramā ūdens ņemšanas vieta. Pie ezera atrodas viesu nams "Greiži".

## Ārējās saites
* www.ezeri.lv datubāze
Osmans I

**Osmans I** (1258—1326) (osmaņu turku valodā: عثمان بن أرطغرل, turku: *Osman Gazi*, *Osman Bey*, *I. Osman* vai *Osman Sayed II*) bija turku bejs, Osmaņu impērijas dibinātājs.

## Dzīvesgājums

thumb|270px|Osmana bejlika teritorijas palielināšanās Osmana I valdīšanas laikā.

23 gadu vecumā 1281. gadā no sava tēva Ertugrula mantoja titulu bejs (virsaitis) un kļuva par Segitas Kaji klana vadoni. 
Pirmais Osmana I iekarojums — Kuladžas cietokšņa ieņemšana 1285. gadā — uzskatāms par sākumu vēlāk izveidotās Osmaņu impērijas ekspansijai. Neilgi pēc šīs uzvaras, Seldžuku sultāns Alaiddins III Kejkubads Osmanam I piešķīra valdījumā Eskišehiru un Inēnu reģionu. 1291. gadā Osmans I vadīja karaspēku kaujā pret Inegolas princi un ieņēma Karadžakisaru. Tad ar savu karaspēku viņš turpināja karagājienus Sakarijā. Seldžuku sultāna Alaiddina III padzīšana izraisīja Seldžuku impērijas sabrukumu, kas bija labs priekšnosacījums Osmaņu valsts izaugsmei. Osmans I galvaspilsētu pārcēla uz Biledžiku un 1301. gada 27. jūlijā Bafeusā Osmaņu karaspēks sakāva Bizantijas karaspēku. Šo datumu uzskata par Osmaņu valsts izveidošanas dienu, jo ar šo uzvaru Osmans I savai valstij bija izcīnījis pilnīgu neatkarību. 1300. gadā tika ieņemta Jenišehira, kas arī kļuva par nākamo Osmaņu valsts galvaspilsētu.

Valsts zemi Osmans I sadalīja saviem dēliem, savam brālim un viņa cīņu biedriem, saskaņā ar tjurku tradīcijām. Savam brālim Gunduzam viņš piešķīra Eskišehiru, savam dēlam Orhanam — Karadžahisaru, Hasanam Alpam — Jarhisaru un Turgutam Alpam — Inegolu. Sadalot zemes saviem labākajiem karavadoņiem, Osmans I nodrošināja valsts paplašināšanas stratēģiju. 1302. gadā osmaņi iekaroja Bizantijas Kojunhisaru, 1303. gadā — uzbruka Iznikai un ieņēma Marmaradžikas cietoksni. Dinbozas kara beigās 1306. gadā tika noslēgts pirmais osmaņu miera līgums un valsts ieguva Kestelas, Ketas un Ulubatas cietokšņus. 1308. gadā tika ieņemta Karahisara un tika aplenkta Iznika. 1315. gadā tika aplenkts Bursas cietoksnis un 1317. gadā osmaņi ieņēma Karatekinu, Ebesuju, Tuzpazaru, Kapudžuku un Kerestedži, kā arī tika pievienoti valstij Akčakodža un Kodžaeli reģioni.

1320. gadā slimības dēļ Osmans I savu varu nodeva Orhana rokās. Savam dēlam Osmans I atstāja 16 tūkstošus kvadrātkilometru lielu valsts teritoriju, lai gan pats mantojumā bija saņēmis tikai 4,8 tūkstošus.

Osmans I mira no podagras 1326. gadā Bursā.

## Ārējās saites
Orhans I

**Orhans I** (Osmaņu: اورخان غازی, ) dzīvojis no 1281 – līdz 1361. Bija 2. Osmaņu impērijas sultāns. Priekštecis bija Osmans I, bet pēctecis Murads I. Bija viens no visilgāk dzīvojušajiem un valdījušajiem Osmaņu impērijas valdniekiem, viņš nomira septiņdesmit deviņos gados. Sultāns kopā ar savu ģimeni tika sadedzināts Tūrbē (Bursā (*Gümüşlü Kumbet*)).
 
1354. gadā Orhana I dēls Suleimans Pašā ieņēma Gallipoli (pilsētas sienas bija bojātas nesenās zemestrīces dēļ) un deva Osmaņu valsts priekštilta pozīciju pār Eiropas kontinentālo daļu. Bojātā pilsētas siena mūsdienās nekur Osmaņu ierakstos neparādās.

## Atsauces

## Ārējās saites
Murads I

|}
**Murads I** (;  vai  — ) bija Osmaņu impērijas valdnieks (sākotnēji bejs, vēlāk sultāns). Viņš bija sava priekšgājēja Orhana I un sultānes mātes Niliferas Hatunas dēls. Murads I bija impērijas valdnieks no sava tēva nāves 1361. gadā līdz savai nāvei Kosovas kaujā 1389. gadā. Tiek uzskatīts, ka Muradu I nogalināja serbu kareivis Milošs Obilics, tomēr versijas par šo notikumu serbu un turku avotos atšķiras.
Osmaņu bezvaldnieku laiks

|}
**Osmaņu impērijas bezvaldnieku laiks** bija periods 15. gadsimta sākumā, kad Osmaņu impērijā valdīja haoss un nebija sultāna.
Ģēra

**Ģēra** () ir pilsēta Ungārijas ziemeļrietumos pie Rābas upes, pusceļā starp Vīni un Budapeštu. Meģes centrs.

Pilsēta apdzīvota vismaz no 5. gs p. m. ē., kad tās iedzīvotāji bija ķelti un tās nosaukums bija Arrabona (*Arrabona*). Ap 10. gadu apkārtni ieņēma romieši, nodibinot Pannonijas provinci. 4. gadsimtā romieši apvidu pameta, tomēr pilsēta turpināja pastāvēt.

Ģērā atrodas autoražotāju *[[Audi (auto)|Audi]]* un *[[Rába Járműipari Holding|Rába]]* rūpnīcas.

## Cilvēki

Ģērā dzimuši:

* Hanss Rihters (*Hans Richter*, 1843-1916) — diriģents
* Fridješs Rīss (*Riesz Frigyes*, 1880-1956) — matemātiķis

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Murads II

**Murads II** (; dzimis 1404. gada jūnijā, miris ) bija Osmaņu impērijas sultāns laika posmā no 1421. līdz 1451. gadam, izņemot laika posmu no 1444. līdz 1446. gadam. Tronī Murads II kāpa pēc Mehmeda I, pēc viņa tronī kāpa Mehmeds II.

Murada valdīšana ir ievērojama ar 25 gadu ilgo karu, kuru viņš veda pret kristiešu feodālajiem kungiem Balkānos un Turku Bejlikiem Anatolijā. Murads piedzima Amasjā, viņa māte bija Emine Hatuna, meita vienam no  Osmāņu vasaļiem. Mehmeda I un Emines laulība kalpoja kā alianse starp Osmāņiem un viņu vasaļiem. Murada dēls Mehmeds II 1453.gadā iekaroja Konstantinopoli, Bizantijas Impērijas galvaspilsētu.

## Ārējās saites

## Atsauces
Bajezids I

**Bajezids I** (Osmaņu turku: بايزيد اول) (dzimis 1354. gadā, miris 1403. gadā) bija Osmaņu impērijas sultāns. Viņš bija Murada I dēls. Viņš izveidoja vienu no vislielākajām armijām tajā laikā, bet viņš neveiksmīgi okupēja Konstantinopoli. Viņu pašu uzvarēja un sagūstīja Timurs Ankaras kaujā 1402. gadā. Bajezids I nomira gūstā, martā 1403. gadā.

Viņš bija straujš kareivis un tika iesaukts "*Zibens spēriens*", kaujā pret Karamanas emirātu. Zem Bajezida vadības tikai lielpilsētas, kā Konstantinopole un Atēnas, nebija Osmaņu kontrolē.

## Kari
Lai nostiprinātu Osmaņu kontroli apkārtējās jūrās, Bajezids I uzreiz kad kļuva par sultānu, personīgi vadot savus karaspēkus, uzsāka vairākus veiksmīgus karus viscaur Trāķiju. Osmaņi saprotot flotes svarīgumu, sāka paplašināt to lai iegūtu Konstantinopoli.

Baidoties no Osmaņu agresīvo paplašināšanos, Ungārijas karalis un vēlāk Svētās Romas imperators Sigismunds, izsauca katoļu karaspēkus no Eiropas, lai uzbruktu Osmaņiem 1396.g Nikopoles kaujā. Osmaņu armijas pārsteidzošā kārtā sakāva eiropiešus, kurus personīgi vadīja Bajezids. Pēc šīs kaujas Bajezīds veiksmīgi iekaroja gandrīz vai visu no Balkāniem, tostarp Mazāziju, Karamanu, Turkmēņu un Vidusjūras austrumu daļu. Dēļ Bajezida militārās veiklības viņu iesauca "*Zibens spēriens*" (***Yıldırım***).

[thumb|272x272px|'''Bajezids I''' sagūstīts pie [Timurs|Timura.]]
1402.g Osmaņu un Timurīdu armijas tikās kaujas laukā Ankārā, kur Timurīdu armijas sakāva un sagūstīja Bajezidu. Bajezidu atveda pie Timura, Samarkandā, kur vēlāk viņš nomira 1403.g.

Viņa vecāki bija Murads I un Gulčičeka Hatuna. Bajezids izveidoja vienu no tajā laikā lielākajām armijām pasaulē un neveiksmīgi centās iekarot Konstantinopoli. Viņš tika uzvarēts Cīņā par Ankaru 1402. gadā un nomira ieslodzijumā 1403. gadā.

## Avoti
* Epic world history "Blogspot"
Bajezids II

**Bajezids II** (osmaņu turku: بايزيد ثان, ; dzimis , miris ) bija Osmaņu impērijas sultāns no 1481. līdz 1512. gadam. Mehmeda II dēls.

Konsolidēja Osmāņu impēriju. Uzņēma un izvietoja valstī Alhambras edikta rezultātā no Spānijas padzītos ebrejus. Tika piespiests atteikties no troņa par labu savam dēlam Selimam I.

## Ģimene
Bajezidam bija 8 konsortes Nigera Hatuna, Širīna Hatuna, Bulbula Hatuna, Gulbahara Hatuna, Gulruha Hatuna, Husnušaha Hatuna, Mehtereme Hatuna, Gulfema Hatuna,
un 8 dēli:

# Abdulla- dēls ar Širīnu Hatunu. Sarihanas (1481) un Karamānas (1481-1483) pārvaldnieks.
# Ahmeds- dēls ar Bulbulu Hatunu. Sarihanas (1481-1483) un Amasjas (1483-1513) pārvaldnieks.
# Korkuds- dēls ar Nigeru Hatunu. Sarihanas (1483-1501; 1511-1513) un Anatolijas (1502-1509; 1510-1511) pārvaldnieks.
#Sultāns Selims I Bargais- dēls ar Gulbaharu Hatunu, kurš kāpa tronī pēc Bajezida I.
# Šehinšahs- dēls ar Husnušahu Hatunu. Sarihanas un Karamānas pārvaldnieks.
# Alemšahs- dēls ar Guruhu Hatunu. Kastamonas un Sarihanas pārvaldnieks.
# Mehmeds- dēls ar Mehteremi Hatunu. Kefes pārvaldnieks.
# Mahmuds- dēls ar Gulfemu Hatunu. Sarihanas (1502) pārvaldnieks.

Bajezīdam bija arī 12 meitas.

## Ārējās saites

## Atsauces
Mehmeds I

|}
**Mehmeds I Čelebi** (osmaņu: چلبی محمد; dzimis 1382. gadā Bursā, miris  Edirnē) bija Osmaņu impērijas sultāns no 1413. līdz 1421. gadam.

Viņš bija Bajezida I un Devletes Hatunas ceturtais dēls. Mehmeds cīnijās ar saviem brāļiem par Osmāņu troni periodā, ko sauc par Bezvaldnieku laiku. Viņam izdevās pārņemt savā kontrolē Anatoliju un pēc tam arī Eiropas teritorijas, Rumēliju, ar to apvienojot valsti un pārvaldot to līdz savai nāvei.

## Ārējās saites
Selims II

|}
**Selims II** (dzimis , miris ) bija Osmaņu impērijas sultāns no 1566. gada līdz savai nāvei 1574. gadā. Viņš bija Suleimana Lieliskā un viņa legālās sievas Haseki Sultānes Hirremas dēls. Selims bija mazticams kandidāts tronim, pirms viņa brālis Mehmeds nomira no bakām un Mustafu sodīja ar nāvi.

## Biogrāfija
Selims ir dzimis 1524. gada 28. maijā Konstantinopolē, Osmāņu Impērijā, sava tēva Suleimana I valdīšanas laikā. Viņa māte bija Sultāne Hirrema, verdzene un konkubīne, kura vēlāk tika atbrīvota un kļuva par Sultāna juridisko sievu.

1545. gadā Konjā, Selims apprecēja Sultāni Nurbanu, kuras izcelšanās nav skaidri zināma. Viņa bija māte Muradam III, Selima mantiniekam.

## Valdīšana
Selims kāpa tronī 1566. gada 7. septembrī. Viņš bija pirmais Sultāns neienteresēts kara darbībā un lielākoties atstāja valdīšanu saviem ministriem un Lielvezīram Sokollu Mehmedam Pašā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Murads III

|}
**Murads III** (osm. مراد ثالث‎ — Murâd-ı sâlis, turku Üçüncü Murat) (dzimis , miris ) bija divpadsmitais Osmaņu impērijas sultāns, valdīja no 1574. līdz 1595. gadam.
Mehmeds III

|}
**Mehmeds III** bija Osmaņu impērijas 13. sultāns dzīvojis no 1566. gada līdz 1603. gadam. Priekštecis bija Murads III, pēctecis bija viņa dēls Ahmeds I. Starp Mehmeda III dēliem bija arī Mustafa I un viņa pusbrālis Princis Mahmuds. Mahmudu Mehmeds III sodīja ar nāvi, baumu ietekmē domājot, ka tas plāno viņu noindēt.
Osmans II

**Osmans II** (, , saukts **Jaunais Osmans** (*Genç Osman*); dzimis , miris ) bija Osmaņu impērijas sultāns no 1618. gada līdz 1622. gadam, kad tika nogalināts apvērsumā.

Kļuva par sultānu 14 gadu vecumā, kad apvērsumā no amata tika atcelts garīgi nestabilais Mustafa I. Devās karagājiena pret Poliju, kur 1621. gadā cieta sakāvi kaujā pie Hotinas. Karaspēka neveiksmēs vainoja janičāru sliktās kaujasspējas. Atgriezdamies Konstantinopolē, sāka karaspēka reformas, ierobežojot janičāru tiesības. Gatavojoties hadžam, kura faktiskais mērķis bija jaunas armijas izveide Anatolijas iekšzemē, tika gāzts no troņa un nogalināts janičāru sacelšanās rezultātā.

## Ārējās saites
Mehmeds IV

**Mehmeds IV** (, , saukts **Mednieks** (*Avcı*); dzimis , miris ) bija Osmaņu impērijas sultāns no 1648. gada līdz 1687. gadam. Viņa laikā samazinājās sultāna nozīmība, jo viņš nodeva lielāko daļu varas lielvezīriem.

Nāca pie varas septiņu gadu vecumā, kad tēvs tika gāzts sazvērestības rezultātā. Iesākumā valsti vadīja reģenti. Valdīšanas vidusposmā Osmaņu impērija Eiropas daļā sasniedza teritoriālo maksimumu. Valsti faktiski vadīja lielvezīri no albāņu izcelsmes Keprili dzimtas, bet pats sultāns vairāk interesējās par medībām. Lielā turku kara neveiksmju ietekmē militāristu apvērsumā tika atcelts no varas. Pēc varas zaudēšanas apmetās Edirnē, kur nodzīvoja līdz mūža galam.

## Ārējās saites
Mustafa I

**Mustafa I** (osmaņu turku valodā: مصطفى اول‎ , ; dzimis 1551/1592. gadā, miris 1639. gada 20. janvārī) bija Osmaņu impērijas sultāns no 1617. līdz 1618. gadam un no 1622. līdz 1623. gadam.

Dzimis Manisas pilī. Viņš bija Mehmeda III dēls un Ahmeda I brālis. Viņa māte bija grieķiete. Mustafa I bija garīgi slims vai arī neirotisks. Viņa ierobežotās spējas padarīja viņu par ieroci galma cīņās. Apmēram 14 gadus viņš dzīvoja izolācijā Topkapi pilī.

Pēc Ahmeda I nāves 1617. gada novembrī viņš ieņēma viņa vietu tronī, tomēr jau 1618. gada 26. februārī tika gāzts no troņa par labu Osmanam II.

Pēc Janičāru dumpja tika gāzts Osmans II un viņa vietā 1622. gada 19. maijā atkal nāca Mustafa I. Pats Mustafa I izteicās, ka nevēlas valdīt. 1623. gada 10. septembrī atkal tika gāzts. Viņa vietā nāca Murads IV. Pēc tam visu mūžu atradās ieslodzījumā Topkapi pilī, kur viņš 1639. gadā nomira.

## Ārējās saites
Suleimans II

**Suleimans II** (, *Süleymān-i <u>s</u>ānī*; 1642. gada 15. aprīlis — 1691. gada 22./23. jūnijs) bija Osmaņu impērijas sultāns no 1687. līdz 1691. gadam. Tronī nokļuva pēc bruņotas sacelšanās. Vadības laikā tika atkārtoti iekarota Belgrada 1690. gadā, kā arī veiktas finanšu un militārās reformas.

## Atsauces

## Ārējās saites
Ahmeds II

**Ahmeds II** (osmāņu turku: احمد ثانى *Aḥmed-i <u>s</u>ānī*; dzimis , miris ) bija Osmaņu impērijas sultāns laika posmā no 1691. līdz 1695. gadam. Tronī Ahmeds II kāpa pēc Suleimana II, pēc viņa tronī kāpa Mustafa II. Bija sultāna Ibrahima I (valdīja no 1640. līdz 1948. gadam) dēls. Valdīšanas laikā notika nepārtraukts karš ar Svēto līgu.

## Ārējās saites
Ahmeds III

**Ahmeds III** (osmaņu turku valodā: احمد ثالث [ahmedi sa:lis]; dzimis , miris ) bija Osmaņu impērijas sultāns (no 1703. gada 22. augusta līdz 1730. gada 1. oktobrim), sultāna Mehmeda IV dēls. Tronī Ahmeds III kāpa pēc sava brāļa Mustafa II atteikšanās no troņa. Mustafa II sieva princese Hatidže kopā ar savu tēvu lielvezīru Nevšehirli Damatu Ibrahimu pašā bija faktiskie valsts vadītāji un šo laiku sauc par Tulpju laikmetu.

## Biogrāfija
Ahmeds III uzturēja labas attiecības ar Franciju, kurām pastāvīgi traucēja Krievijas Impērija. Pēc Zviedrijas sakāves Poltavas kaujā pret Pēteri I (1709), Ahmeds III deva patvērumu karalim Kārlim XII (1672—1725). Kārlis XII pierunāja Ahmedu III uzsākt karu pret Krieviju un Krievu-turku karā (1710-1711) Baltadži Mehmeta pašā vadībā osmaņi uzvarēja un atguva Azovu un piespieda krievus nojaukt Taganrogas un citus cietokšņus, kā arī vairs neiejaukties Polijas-Lietuvas lietās.

Uzvara karā pret krieviem bija vēsturē vienīgais gadījums, kad osmaņi bija tik tuvu, lai pilnībā salauztu savu ziemeļu kaimiņu, kura spēkus 1711. gadā pilnībā iznīcināja lielvezīrs Baltadži Mehmets pašā pie Prutas upes. Osmaņu turpmākai virzībai uz Maskavu vairs nebija ievērojamu šķēršļu, ja vien sultāns būtu izlēmis turpināt karagājienu.

Karadarbību pārtrauca pēkšņā ziņa, kas sasniedza Konstantinopoli. Osmaņu impērijā bija iebrukuši safavīdi, izraisot paniku un tādēļ sultāns bija spiests novērst uzmanību no Krievijas.

Lielu nepatiku pret sultānu izraisīja viņa pārāk greznais dzīvesveids, kuru atdarināja arī citas augstākās amatpersonas un tādēļ 1730. gada 20. septembrī pret sultānu sacēlās janičāri un viņš bija spiests atteikties no troņa.

Ahmeds pats izvēlējās uz troni izvirzīt savu brāļadēlu Mahmudu I (1730-1754), kurš kļuva par jauno sultānu, bet pats atgriezās uz dzīvi harēmā un pēc sešiem gadiem mira.

## Ahmeda III laiku iezīmes
[thumb|left|Sultāns Ahmeds III pieņem [Topkapi pils|Topkapi pilī ārvalstu vēstniekus.]]
Neskatoties uz turku zaudējumiem Lielajā turku karā, Ahmeda III 27 gadus ilgais valdīšanas laiks nav uzskatāms par neveiksmīgu. Viņš bija atguvis impērijai Azovu un Moreju, kā arī iekarojis daļu no Persijas.

Ahmeda III valdīšanas beigās valsts finanses bija plaukstošā stāvoklī, kas bija panākts bez nodokļu ievērojamas paaugstināšanas. Sultāns bija liels literatūras un mākslas atbalstītājs un viņa laikā Konstantinopolē tika ieviesta pirmā grāmatu spiestuve arābu un turku valodā (līdz 1729. gadam spiestuves darbojās tikai grieķu valodā).

## Skatīt arī
* Ahmeda III strūklaka

## Atsauces
* Šajā rakstā izmantoti materiāli no grāmatas *History of Ottoman Turks* (1878)
* Ahmeds III 1911. enciklopēdijā
Mahmuds I

**Mahmuds I** (dzimis , miris ) bija Osmaņu impērijas sultāns laika posmā no 1730. līdz 1754. gadam. Tronī Mahmuds I kāpa pēc Ahmeda III.

## Ārējās saites
Osmans III

**Osmans III** (osmaņu turku valodā: عثمان ثالث [osma:ni sa:lis]) (1699. gada 2. janvāris — 1757. gada 30. oktobris) bija Osmaņu impērijas sultāns (1754. gada 13. decembris — 1757. gada 30. oktobris). Osmans III kāpa tronī pēc sava vecākā brāļa Mahmuda I.

Osmans III vēsturē ne ar ko īpašu neizcēlās un viņa īsajā valdīšanas laikā tikai saasinājās neiecietība pret ne-musulmaņiem (kristieši un jūdaisti), kuriem bija jānēsā īpašas atšķirīgas drēbes vai atšķirības zīmes. Viņa laikā notika arī viens no lielākajiem Konstantinopoles ugunsgrēkiem.

Saskaņā ar osmaņu galma tradīcijām, arī Osmans III pirms nokļūšanas tronī varēja atrasties tikai slēgtajā harēmā un tādēļ viņa uzvedība dažkārt bija dīvaina. Atšķirībā no citiem sultāniem, Osmanam III nepatika mūzika un viņš, būdams valdnieks, no pils izdzina visus muzikantus. Tā kā visu bērnību un jaunības gadus viņš bija pavadījis kefēs (slēgtā harēma daļa, kurā drīkst uzturēties tikai sievietes un bērni), viņš nevarēja paciest sev tuvumā sievietes un, lai pilī viņas nekad nesastaptu, valkāja īpašus metāla apavus, lai sievietes dzirdētu viņa soļus un varētu paspēt paslēpties citās telpās.

## Ārējās saites

* www.osmanli700.gen.tr/english/engindex.html
* www.theottomans.org/english/index.asp
Mustafa III

**Mustafa III** (osmaņu turku valodā: مصطفى ثالث [mustafa:ji sa:lis]) (1717. gada 28. janvāris — 1774. gada 21. janvāris) bija Osmaņu impērijas sultāns (1757. gada 30. oktobris — 1774. gada 21. janvāris). Viņa tēvs bija sultāns Ahmeds III (1703-1730) un pēc viņa tronī kāpa viņa brālis Abdulhamīds I.

Mustafa III bija enerģisks un ievērojams valdnieks, kurš centās modernizēt valsts bruņotos spēkus un iekšējo valsts pārvaldi, lai impērija neatpaliktu no Eiropas lielvalstīm.

Osmaņu impērija bija jau tā panīkusi savā attīstībā, ka jebkādi modernizācijas centieni bija kā piliens jūrā un jebkādas izmaiņas valsts pārvaldes iekārtā izraisīja tūlītēju pretestību vai sacelšanos no janičāru un imamu puses. Neskatoties uz pretestību, Mustafa III spēja nodrošināt darbu vairākiem ārvalstu ģenerāļiem, kuri sāka reformēt kājniekus un artilēriju. Saskaņā ar sultāna rīkojumu tika dibinātas akadēmijas matemātikā, navigācijā un citās zinātnēs.

Pilnībā sapratis savas valsts militāro mazspēju, Mustafa III centās izvairīties no militāriem konfliktiem un nespēja novērst Krimas pievienošanu Krievijas Impērijai. Turpmākā Krievijas agresivitāte piespieda sultānu neilgi pirms savas nāves pasludināt karu.

Sarakstē starp slaveno franču domātāju Voltēru un Katrīnu Lielo sultāns pastāvīgi tika izsmiets - Voltērs rakstīja, ka Mustafa III ir „resns un neizglītots”.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Detalizēts apraksts par Mustafu III
Abdulhamīds I

**Abdulhamīds I**, arī **Abdulhamīds Svētais** (osmaņu turku valodā: عبد الحميد اول [abdy:l hami:di evvel]) (1725. gada 20. marts — 1789. gada 7. aprīlis) bija Osmaņu impērijas sultāns (1774. gada 21. janvāris — 1789. gada 7. aprīlis). Viņa tēvs bija sultāns Ahmeds III (1703—1730) un viņš nokļuva tronī pēc sava brāļa Mustafa III (1757—1774).

## Dzīve harēmā

Saskaņā ar osmaņu galma tradīcijām, viņš līdz nokļūšanai tronī kopā ar saviem brālēniem un māsīcām dzīvoja slēgtajā Topkapi pils harēmā. Pamata izglītību vēsturē un kaligrāfijā viņam nodrošināja viņa māte sultāna Rabia Semi.

Dzīve ieslodzījumā viņu bija attālinājusi no laicīgās dzīves un tādēļ viņa palīgi un padomnieki varēja brīvi ar viņu manipulēt. Savos uzskatos Abdulhamīds I bija ļoti reliģiozs un tādēļ atbalstīja pacifistisku politiku. Viņa valdīšanas sākumā valsts finanses bija diezgan sliktā stāvoklī un vairs nevarēja atļauties iespaidīgos maksājumus jeničeriem. Neskatoties uz viņa miermīlīgumu, notika karadarbība un Kozlujas kaujā osmaņi zaudēja, kā rezultātā 1774. gada 21. jūlijā tika noslēgts Kičikkainardžas līgums.

## Cēlsirdīgais sultāns

Neskatoties uz neveiksmēm karalaukā, Abdulhamīds tika uzskatīts par cēlsirdīgako no visiem osmaņu sultāniem. 1782. gadā viņš pārņēma ugunsdzēsēju brigādes vadību, bet, pateicoties savai reliģiskajai pārliecībai, cilvēki viņu iesauca par svēto (*veli*). Kad Abdulhamīds bija kāpis tronī, karaspēka vadība viņam prasīja prēmijas, bet sultāns atbildēja: „Mūsu kasē vairs nav prēmiju un tagad tas jāielāgo visiem mūsu dēliem karavīriem.”

Abdulhamīdam izdevās apturēt sacelšanos Sīrijā un Morejā, bet uz Krimas zaudējumu fona šie panākumi bija niecīgi. 1787. gadā pret Krieviju atkal tika pasludināts karš, bet Krievijas pusē nostājās Austroungārija. Osmaņu pusē pievienojās Zviedrija un Prūsija, bet nesniedza nekādu praktisku atbalstu. Neskatoties uz nelieliem panākumiem karā ar Krieviju, Osmaņu impērija 1788. gadā zaudēja Očakovu, kurā krievi nogalināja visus iedzīvotājus. Četrus mēnešus vēlāk, sešdesmit četru gadu vecumā Abdulhamīds mira un tika apglabāts Bahčekapi kapličā, ko pats sev bija uzcēlis.

## Ģimene
Sievas: galvenā sieva Aiša Sinepervere, Hatidže Ruhšaha, Huma Šaha, Aiša, Binaza, Dilpezire, Mehtabe, Misli Najaba, Mutebere, Nevrese un Mihribana.

Dēli: Mustafa IV (1807—1808) (Aišas Sineperveres dēls), Mahmuds II (1808—1839), Murads, Nusrets, Mehmeds, Ahmeds, un Suleimans.

Meitas: Esma, Emine, Rabia, Saliha, Alimsaha, Durusehvara, Fatma, Meliksaha, Hibetullaha un Zekije.

## Ārējās saites
Mustafa IV

**Mustafa IV** (osmaņu turku valodā: مصطفى رابع [mustafa:ji ra:bi]) (1779. gada 8. septembris — 1808. gada 15. novembris), 29. Osmaņu impērijas sultāns (1807-1808). Viņa tēvs bija sultāns Abdulhamīds I (1774—89). Sultāna Selima III valdīšanas laikā viņš izpelnījās īpašu valdnieka labvēlību.

Kad pret Selimu III sacēlās janičāri, Mustafa pievīla sultānu un bija jeničeru pusē, kuri sultānu gāza un par jauno valdnieku iecēla Mustafa. Tomēr citi joprojām cienīja Selimu III un 1808. gadā Mustafa Bajrakdars sarīkoja karagājienu uz Konstantinopoli ar nolūku atgriezt Selimu III pie varas. Lai neviens cits nevarētu nokļūt tronī, Mustafa IV lika Selimam III un otram savam brālim Mahmudam II izpildīt nāvessodu. Selimu III paspēja nogalināt, bet Mahmudu II bija paslēpusi viņa māte un tādēļ viņš, pēc veiksmīgas Mustafa IV gāšanas, kļuva par nākamo sultānu. 1807. gadā, kaujā pret krieviem Dardaneļu jūras šaurumā Mustafa IV zaudēja un tādēļ viņam pašam vēlāk tika izpildīts nāvessods.

## Ārējās saites
Mahmuds II

**Mahmuds II** (osmaņu turku valodā: محمود ثاني [mahmudî ʃa:ni:]) (1785. gada 20. jūlijs — 1839. gada 1. jūlijs), 30. Osmaņu impērijas sultāns (1808-1839), sultāna Abdulhamīda I dēls.

1808. gadā pie varas esošais viņa pusbrālis, sultāns Mustafa IV (1807-1808), pēc apvērsuma mēģinājuma pavēlēja Mahmudu sodīt ar nāvi, kopā ar brālēnu, gāzto sultānu Selimu III (1789-1807). Selimu izdevās nogalināt, bet Mahmudu veiksmīgi paslēpa viņa māte, kura sarīkoja sacelšanos pret Mustafa, lai viņa vietā Mahmuds kļūtu par sultānu. Pēc atentāta, sacelšanās vadonis Mustafa Bajrakdars kļuva par Mahmuda II lielvezīru.

Lielvezīrs Mustafa Bajrakdars ierosināja turpināt sagatavošanos reformām, kuras bija apstājušās dēļ Mustafa IV 1807. gadā sarīkotā apvērsuma. Tomēr, Ibrahima kareivjiem izdevās nogalināt lielvezīru un uz laiku apturēt iespējamās reformas. Vēlāk Mahmuda II reformas tomēr tika uzsāktas visā impērijā.

Mahmuda II valdīšanas laikā Osmaņu impērija pieredzēja pirmo savas pavalsts atdalīšanos: 1821. gadā ar atklātu pretošanos pret Osmaņu varu, uzsākās Grieķijas neatkarības karš un jau 1832. gada jūlija Konstantinopoles līgums nodrošināja Grieķijas neatkarības atzīšanu. Ar šo līgumu sākās Osmaņu impērijas faktiska sadalīšanās mazākās valstīs, jo citas ne-turku tautības visā impērijā sāka veidot nacionālās kustības.

Sultāna lielākais sasniegums bija jeničeru armijas korpusa likvidēšana 1826. gadā un jaunas, laicīgas Osmaņu armijas izveide. Tika uzsākti sagatavošanas darbi plašajām Tanzimata reformām, kuru rezultātā tika radikāli mainīts ģērbšanās stils, arhitektūra, likumdošana, valsts pārvaldes iekārta un tika uzsākta zemes reforma.

Mahmuds II mira 1839. gadā dēļ tuberkulozes un viņa bērēs piedalījās lieli cilvēku pūļi. Pēc viņa par sultānu kļuva viņa dēls Abdulmedžids I.

## Ārējās saites
Murads V

**Murads V**, (1840. gada 21. jūlijs — 1904. gada 29. augusts), Osmaņu impērijas 33. sultāns.

Tēvs — sultāns Abdulmedžids I, māte —Ševkefza sultāne (čerkesu izcelsmes). Bērnībā un jaunībā sultāns Murads V ieguva labu izglītību un apguva ļoti labā līmenī franču valodu. Mācību laikā Murads V izlasīja daudz grāmatu, kuras viņam tika vestas no Francijas. Rietumu kultūras iespaidā sultāns Murads V iemācījās spēlēt klavieres un viņam ļoti patika Eiropiešu stila mūzika. Viņš uzturēja draudzīgas saiknes ar vairākiem Eiropas valstu prinčiem un, kad pavadīja sultānu Abdulazizu braucienā uz Eiropu, satika britu troņmantnieku, vēlāko Lielbritānijas karali Edvardu VII, ar kuru viņam izveidojās ļoti ciešas draudzīgas attiecības.

1876. gada 30. maijā Murads V ieņēma troni uzreiz pēc sultāna Abdulaziza, bet jau tā paša gada 31. augustā, pēc 93 dienu valdīšanas, tika gāzts. Sultāns Murads V mira 28 gadu vecumā, 1904. gada 29. augustā un tika apglabāts blakus savai mātei Konstantinopolē (tag. Stambula), Jaunās mošejas (Yeni Camii) kapličā.

## Ārējās saites
Mehmeds VI

**Mehmeds VI** (), arī **Mehmeds Vahdettins** vai **Mehmeds Vahideddins**, (1861. gada 14. janvāris — 1926. gada 16. maijs), bija Osmaņu impērijas 36. sultāns (1918—1922) un Islāma 100. kalifs. Par sultānu kļuva pēc sultāna Abdulaziza dēla Jusufa Izzetina pašnāvības 1916. gadā.

Osmaņu impērijai Pirmais pasaules karš bija graujošs, jo kara laikā Bagdādi un Jeruzalemi bija okupējusi Lielbritānija un Eiropas valstis bija sagrābušas savā varā impērijas lielāko daļu. 1920. gada aprīlī Sanremo konferencē nolēma Francijai piešķirt mandātu pār Sīriju un Lielbritānijai pār Palestīnu un Mezopotāmiju. 1920. gada augustā Mehmeda VI pārstāvji parakstīja Sevras līgumu, ar kuru atzina šos mandātus, atcēla Osmaņu impērijas pārvaldi Anatolijā un Izmirā, samazināja Turcijas teritoriju un noteica Hedžazas reģionu par neatkarīgu valsti.

Ar šādu sultāna piekāpšanos neizdevīgajiem nosacījumiem pilnībā bija neapmierināti turku nacionālisti. 1920. gada 23. aprīlī Ankarā Mustafa Kemala pašā vadībā tika izveidota Lielā Turcijas nacionālā asambleja. Tika atcelta sultāna Mehmeda VI valdība un sastādīta pagaidu konstitūcija.

Nacionālisti panāca, ka 1922. gada 1. novembrī tiek pilnībā atcelts sultanāts un 17. novembrī ar britu karakuģi „Malaya” Mehmeds VI pameta Stambulu. Spiests atrasties trimdā, Mehmeds VI apmetās uz dzīvi Maltā un vēlāk pārcēlās uz Itālijas Rivjēru.

Mehmeds VI mira 1926. gada 16. maijā Itālijā, Sanremo un viņu apbedīja Sultāna Selima I mošejā Damaskā. 1922. gada 19. novembrī viņa pirmo brālēnu un troņmantnieku Abdilmedžidu efendi ievēlēja par kalifu. Līdz ar to viņš bija kļuvis par jauno dinastijas galvu kā Abdilmedžids II, bet 1924. gadā kalifātu likvidēja.

## Ārējās saites
Dionīsijs Mazais

thumb|Iedomāts Dionīsija Mazā 15. gadsimta attēlojums grāmatas miniatūrā
**Dionīsijs Mazais** (, dzimis ap 470. gadu, miris ap 544. gadu) — 6. gadsimtā darbojies mūks no Mazās Skitijas (*Scythia Minor*, mūsdienu Dobrudža).

Kopš apmēram 500. gada dzīvoja Romā, darbojās Vatikāna kūrijā. Tulkojis no grieķu uz latīņu valodu baznīcas kanonus un Nīkajas, Konstantinopoles, Halkēdonas un Sardas koncilu lēmumus. Rakstījis arī par elementāro matemātiku. Beda apgalvoja, ka viņš bijis abats, tomēr Dionīsija draugs Kasiodors rakstīja, ka Dionīsijs visu mūžu palicis vienkāršs mūks.

Visplašāk pazīstams kā jēdziena *[[Anno Domini]]* ("Kunga gadā", sal. "pirms Kristus dzimšanas") ieviesējs eiropiešu gadu skaitīšanā.

## Ārējās saites
*
Tiberijs

**Tiberijs**, pilnā vārdā **Tiberijs Cēzars Augusts** (*Tiberius Caesar Augustus*), dzimis **Tiberijs Klaudijs Nerons** (*Tiberius Claudius Nero*) (dzimis 42. gada p. m. ē. 16. novembrī Romā, miris 37. gada 16. martā Mizenā (*Misenum*), Kampānijā) bija otrais Romas imperators (14—37).

## Dzīvesgājums
Cēlies no senās Romas patriciešu Klaudija dzimtas jeb Klaudijiem (), Tiberija Nerona (*Tiberius Nero*) un Līvijas Druzillas (*Livia Drusilla*) dēls. Māte 39. gadā izšķīrās no Tiberija Nerona un apprecēja imperatoru Oktaviānu. Tiberijs savukārt apprecēja Oktaviāna meitu Jūliju Vecāko (*Julia Caesaris filia*). Oktaviāns vēlāk adoptēja Tiberiju, un viņš iekļāvās arī Jūliju dzimtā. Tāpēc vēsturnieki pirmos četrdesmit gadus sauc par Jūliju-Klaudiju dinastijas valdīšanas laiku.

Tiberijs tiek atzīts par vienu no izcilākajiem Romas impērijas karavadoņiem, kura kampaņas Panonijā, Rētijā, Ilīrijā un Ģermānijā uz ilgu laiku nodibināja impērijas ziemeļu robežas. Tomēr laikabiedru atmiņās viņš palicis kā drūms un vientuļš valdnieks, kurš īsti nevēlējās būt par imperatoru.

Pēc sava dēla Jūlija Cēzara Drūza (*Julius Caesar Drusus*) nāves 23. gadā viņš 26. gadā devās prom no Romas, faktisko valdīšanu atstājot pretorija prefektu ziņā.

## Ārējās saites
Pols Ešvorts

**Pols Entonijs Ešvorts** (, dzimis ) ir Anglijas futbola treneris, kurš laika posmā no 2001. līdz 2009. gadam strādāja par galveno treneri Latvijas futbola klubos Skonto FC, FK Ventspils un FK Rīga, kā arī Krievijas klubā FC Rostov. Pirms ierašanās Latvijā viņš ir strādājis Noridžas "City", Kembridžas "United" un Pīterbro "United" futbola klubos par trenera palīgu un bijis galvenais treneris kluba jauniešu komandām.

2015. gadā atgriezās galvenā trenera amatā Latvijas futbola klubā FK Ventspils. Pirms 2018. gada sezonas, beizoties līgumam, pēc abpusējas vienošanās tas pagarināts netika. 

## Atsauces

## Ārējās saites
* English coach hits the heights in Russia, BBC intervija 
* Karjeras statistika
* Ešvorts: "Latvijā progresēju kā treneris", SportaCentrs.com
Seldžuku dinastija

thumb|Divgalvainais ērglis, ko kā simbolu izmantojuši vairāki seldžuku valdnieki
**Seldžuku dinastija** bija tjurku dinastija, kas valdīja vairākās Tuvo Austrumu valstīs. 

## Vēsture
Seldžuki cēlušies no oguzu tjurkiem, kas 8. gadsimtā apdzīvoja Oguzu valsti Turkestānas kazahu stepē.

## Seldžuku dinastijas valdnieki (1040—1157)
* Tugruls (Tuğrul) un Čāhri (Çağrı) Beji (1040-1063)
* Alparslans (1063-1072)
* Melikšahs (Melikşah) (1072-1092)
* Mahmuds (1092-1093)
* Berkjaruks (Berkyaruk) (1093-1104)
* Melikšahs II (1104-1105)
* Muhammeds Tapars (1105-1118)
* Sandžars (Sancar) (1118-1157)

## Anatolijas seldžuku valdnieki (1077—1302)
* Suleimans Šahs I (Süleyman Şah) (1077-1086)
* Vekilharčs Ebuls Kasims (Vekilharç Eb'ul Kasım) (1086-1092)
* Kiličarslans I (Kılıçarslan) (1092-1107)
* Šehinšahs (Şehinşah) (1110-1116)
* Mesuds I (1116-1155)
* Kiličarslans II (1155-1192)
* Kejhusrevs I (Keyhüsrev) (1192-1196 1205-1211)
* Suleimans Šahs II (1196-1204)
* Kiličarslans III (1204-1205)
* Kejkavuss I (Keykavus) (1211-1219)
* Alaedins Kejkubads I (1219-1237)
* Kejhusrevs II (1237-1246)
* Kejkavuss II (1246-1256; 1257-1261)
* Kiličarslans IV (1256-1257; 1261-1266)
* Kejhusrevs III (1266-1281)
* Mesuds II (1281-1297; 1302-1308)
* Alaedins Kejkubads II (1297-1302)

## Skatīt arī
* Lielā Seldžuku impērija
* Anatolijas seldžuku sultanāts
Kosmiskais velkonis

**Kosmiskais velkonis**, arī **starporbitālais buksieris** (; ) - nesējraķetes pakāpe vai raķešbloku komplekss, kas paredzēts derīgās kravas - kosmiskā aparāta pārvietošanai no vienas orbītas uz citu vai trajektorijā uz citām planētām. Visbiežāk tā ir nesējraķetes augšējā pakāpe.

Kosmiskajam velkonim jābūt iespējai veikt vienu vai vairākus manevus, lai izmainītu lidojuma ātrumu (vai kustības vektora virzienu). Tam ir paredzēta galvenā dzinējiekārta, kā arī orientācijas un stabilizācijas sistēmas. Dzinēju darbības vadība var būt realizēta autonomā vadības iekārtā, kas izvietota iekārtu nodalījumā, vai arī komandas tiek dotas no kosmiskā aparāta, kurš piestiprināts pie kosmiskā velkoņa.

Līdz mūsdienām ir realizēta kosmiskā velkoņa shēma, kad nesējraķete kosmisko velkoni kopā ar derīgo kravu ievada zemā Zemes orbītā. Tad, sasniedzot vajadzīgo orbītas punktu, uz noteiktu brīdi tiek iedarbināts velkoņa dzinējs (vajadzības gadījumā vairākkārt), un kosmiskais aparāts atdalās no velkoņa uzreiz vai pēc mērķa orbītas sasniegšanas. Pēc atdalīšānās kosmiskais velkonis vai nu paliek tajā pašā orbītā vai arī vēlreiz tiek iedarbināts dzinējs, lai to novadītu no orbītas.

Pašlaik tiek strādāts pie projektiem, kas ļautu kosmiskajam velkonim apkalpot pavadoņus orbītā (pacelt vajadzīgajā orbītā pēc nesējraķetes neveiksmīgas darbības, veikt kosmiskā aparāta degvielas uzpildes vai remonta operācijas, novadīt pavadoni no orbītas pēc tā resursu beigšanās, veikt orbitālo staciju apgādes operācijas, u.c.).
Mehmeds V

[thumb|right|340px|[Pirmais pasaules karš|Pirmā pasaules kara Centrālo lielvalstu valdnieki: Vācijas Vilhelms II, Osmaņu impērijas Mehmeds V un Austroungārijas Francis Jozefs.]]
**Mehmeds V** (turku valodā: *Mehmed V Reşad* vai *Reşat Mehmet*) (1844. gada 2. novembris — 1918. gada 3. jūlijs), Osmaņu impērijas 35. sultāns un sultāna Abdulmedžida I dēls. Mehmeds V 30 gadus tika turēts slēgtajā Osmaņu pils harēmā tāpat kā visi viņa priekšgājēji. Deviņus gadus no šī perioda viņš bija pilnīgi viens un pa šo laiku nodarbojās ar senās persiešu dzejas studēšanu un kļuva par atzītu dzejnieku.

Valdīt viņš sāka 1909. gada 27. aprīlī bez reālas varas. Faktiski visus lēmumus pieņēma vairāki Osmaņu valdības locekļi un Pirmā pasaules kara laikā tie bija „Trīs pašā”: Envers pašā, Mehmeds Talats pašā un Ahmeds Džemals pašā.

Politiski ievērojams Mehmeds V bija tikai ar vienu savu lēmumu, kad 1914. gada novembrī viņš oficiāli pasludināja *džihādu* pret sabiedrotajiem. Tā bija pēdējā reize vēsturē, kad oficiāli pasludināts džihāds, jo 1924. gadā kalifāts tika likvidēts. Džihāda pasludināšanai nebija ievērojamu seku, neskatoties uz to, ka Osmaņu impērijā dzīvoja liela daļa musulmaņu. Turklāt, arābi 1916. gadā apvienojās ar britu spēkiem pret Osmaņu impērijas varu, sarīkojot Arābu apvērsumu.

1917. gada 15. oktobrī Mehmeds V Stambulā uzņēma savu sabiedroto Vācijas ķeizaru Vilhelmu II.

1918. gada 3. jūlijā 73 gadu vecumā Mehmeds V mira un viņa kaps atrodas vēsturiskajā Ejipas rajonā Stambulā. Savu dzīvi viņš bija pavadījis pārsvarā visu laiku Dolmabahčes pilī un Jildizas (Zvaigznes) pilī Stambulā. Mehmedam V bija divi dēli: princis Mehmeds Zijaeddins (1873—1938) un princis Ēmers Hilmi (1888—1935), bet vienīgā meita princese Refia mira vēl zīdaiņa vecumā. Viņa dēls Mehmeds Nedžmeddins (1878-1913) bija Karsas gruzīnietes Dīrridemas dēls, bet Dīrridema šķīrās no sultāna 1887. gadā un otrās sievas vietā nokļuva konkubīne Mihrengiza.

Mehmedam Nedžmedina vienīgais dēls princis Mehmeds Šabans efendi (1909-1982), kura māte bija gruzīniete Nihala Nura, pameta Turciju 1924. gadā un pārcēlās uz dzīvi Bulgārijā. 1966. gadā viņš pārcēlās uz Vāciju, bet 1980. gadā ar savu ģimeni atgriezās Turcijā un apmetās uz dzīvi Trāķijā. Viņš apprecēja Nemzadi Hatidži sultāni, Abdulaziza mazmazmeitu un Šabana jaunākais dēls Sebahattins (1946-1998) visu savu dzīvi pavadīja Vācijā. Viņš atstājis tikai vienu pēcteci - princis Timurs Džans (1978).

Šis Osmaņu dinastijas atzars atteicās no jebkādām pretenzijām pret Turcijas valsti un tādēļ visiem šīs ģimenes locekļiem atļauts atgriezties valstī.

Mehmeda V sievas:

# Galvenā kundze Kīmīresa: pirmā sieva un prinča Mehmeda Zijaeddina māte;
# Kundze Dīrridema: otrā sieva un prinča Mehmeda Nedžmeddina māte;
# Mihrengiza: otrā sieva - prinča Ēmera Hilmi un princeses Refias māte;
# Nazpervera: trešā sieva - bez bērniem;
# Dilfiriba: ceturtā sieva - bez bērniem.
Osmaņu kalifāts

**Osmaņu kalifāts** bija Osmaņu dinastijas kalifāts. Osmaņu dinastija valdīja Osmaņu impērijā un tās valdnieku sauca gan par sultānu, gan kalifu (islāmā: visu ticīgo valdnieks).

## Vēsture
Osmaņu impērijai kļūstot varenākai un spēcīgākai, Osmaņu padišahi, sākot ar Mehmedu II sevi sāka uzskatīt par kalifāta valdniekiem. Viņu uzskats pamatojās uz to, ka Osmaņu impērija 1517. gadā bija pārņēmusi savā varā visu Memluku sultanātu un tās pakļautībā bija nokļuvušas visas arābu valstis. Pēdējais Abasīdu kalifs Al-Mutavakils III Kairā tika pieņemts Osmaņu aizstāvībā un pārcelts uz Konstantinopoli (tag. Stambula), kur kalifs pats nodeva savu titulu tālāk Selimam I.

Tomēr laika gaitā Osmaņu valdniekus turpināja saukt par sultāniem un kalifa titulu izmantoja ārkārtīgi reti. Mehmeds II un viņa mazdēls Selims šo titulu lietoja, lai uzsvērtu savu pārākumu pār visām islāma valstīm. 170px|thumb|Osmaņu kalifāts (1683)

Pirmo reizi kalifa tituls politiskā nozīmē tika lietots, kad Osmaņu impērija slēdza 1774. gada miera līgumu ar Krievijas Impēriju. Kara rezultātā Osmaņu kalifs bija spiests atdot Krievijas Impērijai lielas teritorijas, ieskaitot musulmaņu apdzīvoto Krimu. Vēlāk ar atsevišķu līgumu sultāns Abdulhamīds II guva diplomātisku uzvaru, panākot nosacījumus īpašā līgumā, kas nodeva viņa pakļautībā visus Krievijas musulmaņus. Tā bija pirmā reize, kad Osmaņu impērijas kalifam bija Eiropas valstu atzīta politiska ietekme ārpus savas valsts robežām.
Saskaņā ar šo līgumu, samazinoties Osmaņu impērijas teritorijai, tika arvien paplašinātas Osmaņu kalifa tiesības.
Aptuveni 1880. gadā sultāns Abdulhamīds II izmantoja šo titulu kā iespēju pretoties Eiropas koloniālisma ienākšanai musulmaņu zemēs. Viņa ietekmi īpaši dedzīgi aizstāvēja Britu Indijas musulmaņi. Pirmā pasaules kara priekšvakarā Osmaņu impērija, neskatoties uz tās vājo situāciju Eiropas priekšā, pārstāvēja ietekmīgāko un lielāko neatkarīgo musulmaņu varu. Sultānam papildus viņa parastajām tiesībām savā zemē, papildus bija kalifa tiesības musulmaņu Ēģiptē, Indijā un centrālajā Āzijā, kas atradās jau ārpus viņa valsts robežām.
Gijs Leflērs

**Gijs Demiens Leflērs** (, dzimis , miris ) bija kanādiešu hokejists, labās malas uzbrucējs. Savas karjeras laikā aizvadījis 17 sezonas Nacionālās hokeja līgas klubos Monreālas "Canadiens", Ņujorkas "Rangers" un Kvebekas "Nordiques". Gijs bija pieckārtējs Stenlija kausa ieguvējs, divas reizes atzīts par līgas vērtīgāko spēlētāju, trīs reizes bijis tās rezultatīvākais spēlētājs. 1988. gadā Leflērs uzņemts Hokeja slavas zālē.

## Spēlētāja karjera
1984.—85. gada sezonā pēc 20 nospēlētām spēlēm viņš paziņoja par aiziešanu no hokeja, jo sezonā tobrīd bija guvis tikai divus vārtus. 1988. gadā, pēc viņa iekļaušanas Hokeja slavas zālē, viņš atgriezās NHL, līgā aizvadot vēl trīs sezonas.

Savas NHL karjeras laikā laukumā devies 1126 spēlēs, tajās atzīmējoties ar 1353 (560+793) rezultativitātes punktiem.

Kanādas hokeja izlases rindās spēlējis 1981. gada Pasaules čempionātā, kā arī 1976. un 1981. gada Kanādas kausa izcīņās.

1998. gadā žurnāla *The Hockey News* veiktajā balsojumā viņš ierindots 11. vietā 100 visu laiku labāko hokejistu vidū.

## Ārējās saites

## Atsauces
Maksims Afinogenovs

**Maksims Afinogenovs** (; dzimis 1979. gada 4. septembrī Maskavā) ir krievu hokejists, kurš spēlē labās malas uzbrucēja pozīcijā, Krievijas hokeja izlases spēlētājs. Pašlaik (2016) Afinogenovs spēlē Kontinentālās hokeja līgas klubā Podoļskas "Vitjaz", pildot arī tās kapteiņa funkcijas.

## Spēlētāja karjera
Krievijas hokeja izlases sastāvā kļuvis par 2008. gada Pasaules čempionu, izcīnījis bronzas medaļu 2002. gada Olimpiskajās spēlēs un sudraba medaļu 2010. gada Pasaules čempionātā. 1998. gada Pasaules čempionātā junioriem Maksims izcīnīja sudraba medaļu. Spēlējis arī 2006. un 2010. gada olimpiskajās spēlēs.

## Karjeras statistika
### Klubu statistika

### Izlases statistika

## Ārējās saites
Pāvels Burē

**Pāvels Burē** (; dzimis 1971. gada 31. martā, Maskavā, Krievijā) ir bijušais krievu hokejists, uzbrucējs. Karjeras laikā 13 sezonas aizvadījis pasaules spēcīgākajā hokeja līgā NHL, kur spēlēja trīs klubos — Vankūveras "Canucks", Floridas "Panthers" un Ņujorkas "Rangers", kopā aizvadot 702 spēles, gūstot 437 vārtus.

Viņa tēvs Vladimirs Burē kā peldētājs piedalījies trijās Olimpiskajās spēlēs, bet viņa jaunākais brālis Valērijs Burē arī bija hokejists.

## Spēlētāja karjera

Krievijas hokeja izlases sastāvā piedalījies 1998. un 2002. gada Olimpiskajās spēlēs, 2002. gadā izcīnot bronzas medaļu.

## Ārējās saites