open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Latviešu alfabēts

**Latviešu alfabēts** ir no latīņu raksta atvasināts alfabēts, ko lieto, rakstot latviešu valodā. Kopumā latviešu alfabētā ir 33 burti.

## Mūsdienu alfabēts
Aa, Āā, Bb, Cc, Čč, Dd, Ee, Ēē, Ff, Gg, Ģģ, Hh, Ii, Īī, Jj, Kk, Ķķ, Ll, Ļļ, Mm, Nn, Ņņ, Oo, Pp, Rr, Ss, Šš, Tt, Uu, Ūū, Vv, Zz, Žž.

Latviešu alfabētā nav ietilpināti līdzskaņu dz () un dž () apzīmējumi — tos raksta ar diviem burtiem.

## Vēsturiskas alfabēta variācijas
[thumb|150px|"Vecajā ortogrāfijā", izmantojot gotiskos burtus (fraktūru), veidota teksta paraugs. [Johans Frīdrihs Štefenhāgens|Johana Frīdriha Štefenhāgena „𝔍𝔞𝔲𝔫𝔞 𝔲𝔫 𝔳𝔢𝔷𝔷𝔞 𝔏𝔞𝔦𝔨𝔲 𝔤𝔯𝔞𝔥𝔪𝔞𝔱𝔞 𝔲𝔰 𝔱𝔬 1774𝔱𝔲 𝔤𝔞𝔡𝔡𝔲.”]]
No aptuveni 16. gadsimta vidus līdz 20. gadsimta sākumam latviešu rakstībā drukātajos darbos tika izmantots modificētais gotiskais alfabēts (fraktūra).

Divskaņa /ie/ attēlošanai tika izmantota burtkopa 𝔢𝔢, bet skaņu (/d͡z/) un (/d͡ʒ/) attēlošanai burtkopas ("čupu burti") 𝔡ſ un 𝔡ſ𝔠𝔥.
Fraktūra divdesmitā gadsimta sākumā pakāpeniski tika pilnībā nomainīta uz antīkvu, ko jau agrāk izmantoja rokrakstos.

Pirms Otrā pasaules kara alfabētā ietilpa, kā arī vēlāk trimdā un kopš 20. gadsimta 90. gadu sākuma dažos gadījumos arī Latvijā, ir izmantoti burti un digrafi Ō, ō, Ŗ, ŗ, Ch, ch.

### Ŗ, ŗ
Ŗ jeb 'mīkstā R' lietošana tika pārtraukta 1938. gadā. Tad atjaunota 1940. gadā un atkal atcelta 1946. gadā.

Pēc valodnieka Jāņa Kušķa domām, mīkstā r nelietošanas dēļ: 
* ieviesies plats e vārdos, kur ŗ strādāja kā šaurinātājskaņa; 
* dažkārt vērojams līdzskaņu mijas zudums lietvārdu 2. un 5. deklinācijā; 
* vērojams līdzskaņu mijas zudums vienzilbes darbības vārdiem, kas beidzas ar -rt un arī no tiem atvasinātos vārdos.
* slāvu un lietuviešu valodas izcelsmes svešvārdos mīkstinātais r netiek atzīmēts;
* divu vārdu nozīmi tagad iespējams izšķirt tikai pēc konteksta.

## Alfabēta trūkumi un priekšrocības
* Ar vienu burtu *o* tiek apzīmētas trīs skaņas: divskanis [ua̯], patskaņi [ɔ], [ɔː].
* Ar vienu burtu *e* tiek apzīmētas divas skaņas: [e], [æ] (skatīt patskaņu harmoniju).
* Ar vienu burtu *ē* tiek apzīmētas divas skaņas: [eː], [æː].
* Ar vienu burtu apzīmē gan dentālo [n], gan velāro [ŋ] (skaņa pirms k un g kā vārdos *runga*, *Ranka*).

No rakstītā vien ne vienmēr var uzzināt pareizu vārda izrunu. Tomēr alfabētā neizšķirtās skaņas mainās pozicionāli vai arī sastopamas gandrīz tikai svešvārdos. Turklāt lielākajai daļai latviešu valodas fonēmu atbilst savs burts vai digrafs. Katrs burts tiek izrunāts vienā vai vairākos zināmos veidos, vai arī tam atbilstošā fonēma tiek asimilēta pēc zināmām likumsakarībām — gan vārdu 'rats', gan 'rads' izrunā kā [rɑts].

## Atsauces
Jans I Olbrahts

**Jans I Olbrahts** jeb **Jānis I Albrehts** (, ; dzimis , miris ) bija Jagellonu dinastijas Polijas karalis no 1492. līdz 1501. gadam.

## Dzīvesgājums

Jans I bija Kazimira IV un Svētās Romas impērijas ķeizara Albrehta II meitas Elizabetes dēls. Ieguva labu izglītību mātes un slavenā vēsturnieka Jana Dlugoša vadībā.

Jans I esot bijis varonīgs karavīrs, bet slikts politiķis. Jana I laikā, lai nodrošinātu karaspēka finansēšanu, viņš paplašināja šļahtas tiesības, sasauca pirmo Seimu un sāka veidot dzimtbūšanas sistēmu Polijā.
Sevi viņš redzēja kā vadoni Eiropas kristīgo tautu cīņā pret Osmaņu impēriju, kura tolaik apdraudēja visus Balkānus.

Laikā, kad viņa brālis Vladislavs II valdīja Bohēmijā un Ungārijā, tika nolemts kopā ar Moldāvijas gospodaru Stefanu Lielo veikt uzbrukumu Osmaņu impērijai. 1497. gadā, savākdams 80 000 vīru lielu karaspēku, Jans I devās uz Moldovu, bet osmaņu atbalstīto intrigu rezultātā Moldovas karaspēks pavērsās pret sabiedrotajiem. Ar neveiksmi beidzoties Sučevas aplenkumam, poļu karaspēks bija spiests atkāpties.

Neskatoties uz militārajām neveiksmēm, Jans I līdz pat savai nāvei 1501. gadā saglabāja popularitāti Polijā.

## Ārējās saites

* Polijas karaļu zīmogi ar pilniem tituliem
Krievu alfabēts

**Krievu alfabēts** () jeb **krievu raksts** ir mūsdienu krievu valodas alfabēts un ir veidots uz kirilicas rakstu sistēmas pamata. Ieviests ap 988. gadu laikā, kad Kijivas Krievzeme tika pievērsta kristietībai.

Kopš 1942. gada. alfabētā ir 33 burti. No 1918. gada, kad notika pēdējā nozīmīgā krievu valodas pareizrakstības reforma, līdz 1942. gadam **Е** un **Ё** uzskatīja par viena un tā paša burta diviem variantiem.

## Alfabēts
Krievu valodas alfabēts ir šāds: 

; Piezīmes un atsauces:

## Skatīt arī
* Krievu alfabēta transliterācija

## Ārējās saites
Armēņu alfabēts

**Armēņu alfabēts** ir alfabēts, kas tiek lietots armēņu valodas rakstībā. Armēņu alfabētu 406. gadā radīja armēņu mūks Mesrops Maštocs. Sākotnēji tajā bija 36 zīmes: 7 patskaņi un 29 līdzskaņi. Vēlāk, aptuveni 12. gadsimtā tika pievienoti vēl divi burti. Ar armēņu alfabēta burtiem apzīmē arī skaitļus.

Visticamākais, ka armēņu alfabēta pamatā ir grieķu alfabēts, lai gan iespējams, ka tā izveidošanai izmantota arī sīriešu, feniķiešu vai palavi rakstība.

## Ārējās saites
Ukraiņu alfabēts

**Ukraiņu alfabēts** tiek lietots ukraiņu valodas rakstībā. Ukraiņu alfabēts ir kirilicas modifikācija. Ukraiņu alfabētā ir 33 burti, kas apzīmē 38 fonēmas (skaņas). 21 burts apzīmē līdzskaņus (б, в, г, ґ, д, ж, з, к, л, м, н, п, р, с, т, ф, х, ц, ч, ш, щ), 10 - patskaņus (а, е, є, и, і, ї, о, у, ю, я), 1 - daļēju patskani (й). Mīkstinājuma zīme ь neapzīmē kādu fonēmu, bet gan norāda uz iepriekšējā līdzskaņa mīkstinājumu (palatizāciju).

## Ārējās saites
Harmonija

Termins **harmonija** var apzīmēt:

* saskaņu, samērīgumu (krāsu toņu harmonija); harmonija arhitektūrā; cilvēka iekšējā harmonija;
* mūzikā — skaņu likumsakarīgu apvienojumu akordu kopskaņās un to secību; mācību par akordiem, to struktūru, attiecībām, un secību;
* filozofijā — dažādu priekšmetu vai parādību daļu saskanīgumu (piemēram, satura un formas harmonija vai garīgā un fiziskā harmonija).

## Skatīt arī
* Harmony
* Harmonijs
* Harmonikas
Ritms

**Ritms** ir cits citam kādam sekojoša elementa (piemēram, skaņu, zilbju, kustību) periodiska vai vienmērīga atkārtošanās noteiktā secībā un kas viegli uztverama mūzikā un literatūrā, kur ritmu veido pantmērs. Ritms mūzikā ir sastopams notīs, bet literatūrā ir sastopams tautasdziesmās un dzejā. Vēl ritms ir sastopams dziesmās, dejās un darbā. Ritmam ir vienmērīgums jeb skaņu ilgumu attiecības.

## Ritms mūzikā
Ritms ir dažāda ilguma nošu secība.

Attēls:notis.png

Ritms var būt:
* vienmērīgs,
* nevienmērīgs,
* punktēts.

Vienmērīgam ritmam raksturīgi vienādi nošu ilgumi, piemēram Attēls:vienmērīgs_ritms.png.

Vienmērīgi ritmi rada mierīgus, gaišus, nosvērtus tēlus. Tomēr, ja skaņdarbs ilgstoši skan tādā ritmā, tas sāk garlaikot. Vienmērīgs ritms saprotams tautasdziesmās, piemēram t. dz. "Velc, pelīte, saldu miegu".

Nevienmērīgam ritmam raksturīga dažādu nošu ilgumu maiņa, piemēram Attēls:nošu_ilgumum.png.

Īpaša nozīme ritmam ir deju mūzikā. Katrai dejai ir savs īpatnējs ritms, kas atklājas pavadījumā vai melodijā.

* Polka - 2/4 taktsmērā;
* Valsis - 3/4 taktsmērā;
* Mazurka - 3/4 taktsmērā;
* Polonēze - 3/4 taktsmērā.

Interesantus mūzikas tēlus rada punktētie ritmi. Tie bieži sastopami maršos un dejās. Izraisa klausītājos spraigu, enerģisku, aktīvu noskaņojumu.

Dažkārt skaņu ilgumi sadalās nevis 2, bet 3 vienādās daļās. Tad rodas triole Attēls:triole.png.

Ja smagā taktsdaļa pārvietojas uz vieglo, tad rodas sinkope Attēls:sinkope.png .

## Atsauces
Dinamika

**Dinamika** var būt:
* dinamika (mehānika) — mehānikas nozare, kas pētī ķermeņu kustību atkarībā no spēku iedarbības uz tiem;
* dinamika (mūzika) — atskaņošanas skaļums;
* attīstības gaita, kustības stāvoklis; darbības, kustības spraigums; pretstats: statika.
Elektrība

[thumbnail|235px|[Zibens ir viens no visiespaidīgākajiem elektrības izpausmes veidiem]]

**Elektrība** () ir procesu kopums, kura pamatā ir elektrisko lādiņu vai elektrizētu ķermeņu kustība un mijiedarbība. Bieži ar vārdu "elektrība" saprot elektrisko strāvu vai elektroenerģiju, kas pārsvarā tiek izmantota, lai nodrošinātu gaismu, siltumu un darbinātu elektroierīces mājsaimniecībās, uzņēmumos un citur. Ar terminu "elektrība" dažreiz arī apzīmē elektriskos lādiņus, elektrisko lauku un elektriskā lauka potenciālu. Elektroenerģija tiek izmantota arī kā alternatīvs enerģijas veids transportlīdzekļu darbināšanai.

Zinātni, kurā tiek pētīta elektrība, elektriskās strāvas kustības un mijiedarbības likumi, sauc par elektrodinamiku, bet zinātni, kurā tiek pētīta elektrības un magnētisma ciešā saistība, sauc par elektromagnētismu.

## Jēdzieni
### Elektriskais lādiņš

Elektriskais lādiņš ir elektromagnētiskā lauka avots. Tie var būt negatīvi lādētie elektroni, pozitīvi lādētie protoni, kā arī gan pozitīvie, gan negatīvie joni. Pirmo reizi jēdziens "elektriskais lādiņš" radās 1785. gadā reizē ar Kulona likuma noformulēšanu. Elektriskā lādiņa mērvienība SI sistēmā ir kulons (C). Orientēta elektrisko lādiņu plūsma rada elektrisko strāvu. Ja viela elektrisko lādiņu nevada, tad berzējot vai pievadot no citiem uzlādētiem ķermeņiem, elektriskais lādiņš uzkrājas uz ķermeņa virsmas un rada statisko elektrību.

### Elektriskā strāva

Elektriskā strāva ir elektrisko lādiņu orientēta plūsma. Elektriskā strāva vielā var plūst tad, ja tajā pietiekamā koncentrācijā eksistē brīvi lādiņnesēji, kas var pārvietoties makroskopiskā attālumā. Par šādām vielām saka, ka tās labi vada elektrisko strāvu jeb tie ir vadītāji. Lai strāva plūstu, vadītājā jāpastāv elektriskajam laukam, kuru rada elektroenerģijas avots. Elektriskā lauka spēks izraisa lādiņnesēju kustību. Lādiņnesēji var būt gan brīvie elektroni metālā, gan pozitīvie un negatīvie joni gāzēs, šķidrumos un plazmā.

### Elektriskais lauks

## Vēsture
Elektriskās parādības pirmo reizi aprakstīja senie grieķi. Taless 6. gadsimtā p.m.ē. novēroja, ka dzintars rada statisko elektrību, paberzējot to pret kaķa spalvu. No tā arī radies nosaukums "elektrība" (, *élektron* — "dzintars"). Šīs zināšanas saglabājās līdz pat 16. gadsimtam.

1650. gadā vācu zinātnieks Oto fon Gērike izgudroja pirmo elektrostatisko mašīnu.

1771. gadā itāliešu ārsts Luidži Galvāni eksperimenta laikā novēroja, ka vardei raustās kāja, kad uz to pārlec elektriskā dzirkstele. 1790. gadā viņš to pašu novēroja, kad pieskārās vardei ar nazi. Balstoties uz Galvāni eksperimentiem ar vardi un iedziļinoties tajos, 1800. gadā Alesandro Volta izveidoja pirmo elektrisko bateriju.

1820. gadā Andrē Marī Ampērs formulēja likumu, kas nosaka strāvas magnētiskā lauka iedarbības virzienu uz magnētadatu (Ampēra likumu).

1826. gadā vācu zinātnieks Georgs Simons Oms formulēja sakarību starp elektrisko spriegumu, strāvas stiprumu un elektrisko pretestību (Oma likums).

1831. gadā Maikls Faradejs veica savu svarīgāko ieguldījumu zinātnē — atklāja elektromagnētisko indukciju.

## Skatīt arī
* Elektriskā strāva

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Elektromagnētisms

**Elektromagnētisms** ir parādību kopums, kurās izpaužas vielas elektrisko un magnētisko īpašību sakars. Elektromagnētisma jēdziens ir saistīts ar elektromagnētiskā lauka jēdzienu. Elektriskais lauks izraisa elektrības nesēju (parasti elektronu) kustību. Tā savukārt izraisa magnētisko lauku. Ap visiem vadiem, kuros plūst strāva, ir magnētiskais lauks. Visos magnētos pastāv elektriskās strāvas ķēdes (pastāvīgajos magnētos tās ir noslēgtas un ir ierobežotas viena vai vairāku domēnu robežās). Elektriskie un magnētiskie lauki ar vienādu zīmi atgrūžas, ar pretēju zīmi — pievelkas. Parasti praksē vairāk lieto magnētiskos laukus, jo ar tiem vieglāk panākt lielākus mehāniskos mijiedarbības spēkus.

## Ārējās saites
Meteors

[thumb|250px|Spožs [Geminīdas|Geminīdu plūsmas meteors]]
**Meteors** jeb "**krītošā zvaigzne**" ir īslaicīga gaismas parādība Zemes atmosfērā, kas rodas, meteoroīdam ar kosmisko ātrumu ielidojpt Zemes atmosfērā. Berzes dēļ meteoru veidojošais ķermenis sakarst un vairākumā gadījumu pilnīgi iztvaiko. Atsevišķos gadījumos tas nokrīt uz Zemes kā meteorīts.

## Izcelsme un klasifikācija
Lielākā daļa meteoroīdu ir sīki akmeņaini vai metāliski objekti, kas radušies no asteroīdu vai komētu sadalīšanās. Tie var būt gan atsevišķi fragmenti, gan daļa no lielākiem plūsmām. Regulāras meteoru plūsmas, kā, piemēram, Perseīdas vai Geminīdas, rodas, kad Zeme šķērso komētas orbītā esošu putekļu un daļiņu joslu. Šādas plūsmas tiek novērotas katru gadu noteiktos laikos un ir paredzamas.

Atšķirībā no plūsmas meteoriem, sporādiskie meteori ir nejauši objekti, kas nav saistīti ar kādu konkrētu plūsmu un var parādīties jebkurā laikā.

## Vēsture
Vēsturiski meteori daudzās kultūrās tika uzskatīti par dievišķiem vai pārdabiskiem vēstnešiem. Zinātniski meteoru pētīšana ļauj izprast Saules sistēmas agrīno vēsturi, jo meteoroīdi bieži satur nemainītas vielas no tās veidošanās laikiem. 

Mūsdienās meteorus pēta gan ar zemes novērojumiem, gan ar radariem, kā arī izmantojot kosmiskos sensorus, kas reģistrē augstas enerģijas bolīdus.

## Meteoru novērošana
Meteori vislabāk redzami tumšā, skaidrā naktī prom no pilsētu gaismas piesārņojuma. Meteoru novērošana ir arī daļa no amatierastronomijas, un tiek organizēti regulāri novērojumu pasākumi lielāko meteoru plūsmu laikā.

## Skatīt arī
* Meteoru plūsma
Temps

**Temps** ir kādas norises ātrums. Mūzikā temps ir atskaņošanas ātrums. Dziesmas, spēles, izrādes temps, izpildīšanas ātrums. rūpniecības attīstības tempi. Uzņemt strauju tempu. Skrējiena temps palēninās. Veikt (kaut ko) trieciena tempā — iespējami ātri.

## Tempu iedalījums
* lēnie tempi (mūzikā pauž mieru, sastingumu, grūtsirdību vai sāpes);
* mērenie tempi (visbiežāk veido priekšstatu par gājiena soli vai aktivitāti);  
* ātrie tempi (saistīti ar prieku, dzīvīgumu, satraukumu, enerģiju, humoru vai rotaļīgumu).

## Tempu pamatveidi

### Lēnie tempi
* Largo — plaši;
* Lento — stiepti;
* Adagio — lēni, mierīgi;
* Grave — smagi;
* Andante — diezgan lēni.

### Mērenie tempi
* Andantino — mazliet ātrāk par Andante;
* Moderato — mēreni;
* Allegreto — mazliet lēnāk par Allegro.
### Ātrie tempi
* Allegro — ātri;
* Vivo — dzīvi;
* Vivace — dzīvāk nekā Vivo;
* Presto — ļoti ātri;
* Prestissimo — visātrāk.
Rēnijs

**Rēnijs** ir ķīmiskais elements ar simbolu **Re** un atomskaitli 75. Rēnijs ir mangāna grupas elements. Tas ir sudrabbalts un smags cēlmetāls. Rēniju iegūst no molibdēna rūdas piemaisījumiem. Rēnijs ir visai dārgs metāls, to lieto galvenokārt sakausējumiem (kurus lieto katalizatoriem). Savienojumos rēnijam ir iespējamas oksidēšanas pakāpes no -1 līdz +7, izplatītākās ir +7, +6, +4, +2 un −1.

## Vēsture
Tā kā rēnijs ir reti sastopams elements, to atklāja ļoti vēlu. To 1925. gadā izdarīja vācu ķīmiķi Valters Nodaks (*Walter Noddack*) un Ida Take (*Ida Tacke*), vēlāk zināma kā Ida Nodaka. Elementa nosaukums ir radies no Reinas upes latīniskā nosaukuma *Rhenus*.

## Atrašanās dabā
Rēnijs ir reti sastopams elements Zemes garozā. Tā koncentrācija ir aptuveni viena daļiņa no miljarda. Tikai daži minerāli satur rēniju ar augstāku koncentrāciju. Kā piemēru var minēt molibdenītu, kur rēnija koncentrācija ir no 100 līdz  daļiņām no miljarda.

### Izotopi
Dabā ir sastopami divi rēnija izotopi: vāji radioaktīvais 187Re (62,60% no kopējā daudzuma) un stabilais 185Re (37,40%). Mākslīgi ir iegūti vēl 37 radioizotopi, kuru masas skaitlis ir no 159 līdz 198.

## Fizikālās īpašības
Rēnijs ir sudrabbalts metāls. Tā kristāliskā struktūra ir heksagonālā singonija. Pēc izskata līdzīgs platīnam.

Rēnija atommasa ir 186,207 g/mol, blīvums ir  kg/m³. Rēnija kušanas temperatūra ir 3186 °C, bet viršanas temperatūra ir 5596 °C. Īpatnējā pretestība ir 193 nΩ·m (1,93 Ωm). Standarta elektrodpotenciāls (Re/ReO4−) ir +0,368 V.

## Ķīmiskās īpašības
Kad karsē temperatūrā virs 400 °C, rēnijs reaģē ar skābekli, veidojot rēnija(VII) oksīdu (Re2O7). Kad karsē ar fluoru vai hloru, veidojas heksahalīdi. Rēnija savienojumi, kuros rēnijam ir ar augstāka oksidēšanas pakāpe, ir stabilāki nekā ar zemāku pakāpi. Vismazāk ir izpētīti rēnija(II) savienojumi.

## Izmantošana
Rēnijs tiek izmantots termoelementu ražošanā. No tā gatavo arī elektrodus, tranzistorus un galvaniskos pārklājumos, piemēram, uz juvelierdarbiem. Rēnija sakausējumi ar volframu un molibdēnu ir izturīgi pret augstām temperatūrām. Šādus sakausējumus izmanto krāsnīs, ģeneratoros un kosmosa kuģos.

## Atsauces

## Ārējās saites
Azerbaidžāņu alfabēts

**Azerbaidžāņu alfabēts** tiek lietots azerbaidžāņu valodas rakstībā. Mūsdienās oficiālais azerbaidžāņu alfabēts ir latīņu raksta modifikācija. Neoficiāli vēl joprojām tiek lietota arī PSRS laikā ieviestā kirilica.

Līdz 1929. gadam azerbaidžāņi lietoja tikai arābu alfabētu. Laikaposmā no 1929. līdz 1938. gadam tika lietots latīņu alfabēts, bet no 1938. līdz 1991. gadam - kirilica. 1991. gadā tika atjaunota rakstība ar latīņu alfabētu. Irānā dzīvojošie azerbaidžāņi vēl mūsdienās izmanto nestandartizētu arābu alfabēta modifikāciju.

## Ārējās saites
Polijas vēsturiskie novadi

thumb|Polijas vēsturiskās zemes pirms sadalīšanas uz mūsdienu administratīvo robežu fona
**Polijas vēsturiskie novadi** ir Polijas kultūras un etniskās vēstures sastāvdaļas, kā arī Eiropas vēsturiskie reģioni.

Mūsdienu Polija sevī ietver 12 vēsturiskos novadus:
* Prūsija
* Pomerānija
* Mazovija
* Mazpolija
* Sarkanā Rutēnija (lielākā daļa Ukrainas teritorijā)
* Lielpolija
* Silēzija (neliela daļa Čehijas teritorijā)
* Baltā Rutēnija (lielākā daļa Baltkrievijas teritorijā)
* Spiša un Orava (lielākā daļa Slovākijas teritorijā)
* Lužica (lielākā daļa Vācijas un Čehijas teritorijās)
*Podlahija
*Pomože
Lielpolija

[thumb|200px|[Lielpolijas vojevodistes ģerbonis ar Pjastu dinastijas zīmi — balto ērgli.]]
**Lielpolija** (, , ) ir vēsturisks Eiropas reģions Polijas rietumdaļā Vartas un Notecas upju baseinos. Vēsturiskā galvenā pilsēta — Poznaņa, garīgais centrs — Gņezno. Nosaukums jāsaprot kā *Vecā* Polija, pretēji *Jaunajai* Polijai — Mazpolijai.

## Vēsture
thumb|left|250px|Lielpolija (Wielkopolska) un tās kaimiņzemes (13. gadsimta sākums).
Lielpolija ir senās poļu cilts — poļanu — areāls un Polijas valsts veidošanās centrs. Arī pirmā poļu karaļu dinastija — Pjasti — ir cēlušies no šī reģiona. Lielpolijas pilsētā Gņezno 966. gadā Polijas karalis Meško I pieņēma kristietību.

11. gadsimtā Polijas valsts centrs pārvietojās uz Krakovu Mazpolijā, tomēr gandrīz visu laiku līdz Polijas dalīšanām Lielpolija bija lielākā vai mazākā mērā Polijas valsts sastāvdaļa un viens no tās garīgajiem centriem.

Poliju sadalot, Lielpolija kļuva par Prūsijas sastāvdaļu, sākumā saglabājot zināmu patstāvību, bet vēlāk iekļaujoties Vācijā un piedzīvojot ģermanizācijas draudus.

Tomēr pēc Pirmā pasaules kara, atkal nodibinoties Polijas valstij, Lielpolija iekļāvās tās sastāvā.

Lielpolijas novads mūsdienās ietver sevī Polijas Lielpolijas vojevodisti un daļu no Lubušas, Kujāvijas-Pomožes un Lodzas vojevodistes.

## Ārējās saites
Māstrihtas līgums

**Māstrihtas līgums** jeb 1992. gada 7. februāra **Līgums par Eiropas Savienību** () ir līgums, ar kuru uz Eiropas Kopienas pamata tika nodibināta Eiropas Savienība, liekot pamatus tās koordinētai ārpolitikai, aizsardzībai, vienotai valūtai un ekonomikai. Līgums stājās spēkā 1993. gada 1. novembrī.

Līgums ir ES primārais tiesību akts (līgums starp tās dalībvalstīm, kas nodibina noteiktās sadarbības formas).

## Galvenās Māstrihtas līguma reformas un ietekme
Līgums oficiāli noteica Eiropas Savienības dibināšanu, tādējādi paplašinot Kopienas darbības jomas un integrāciju ārpus ekonomikas un tirdzniecības. Tas ieviesta trīs pīlāru struktūru, kas kalpoja par ES darbības pamatu līdz 2009. gadam, kad to aizstāja Lisabonas līgums:

* Pirmais pīlārs attiecās uz Eiropas Kopienu (iekļaujot kopējās politikas ekonomikas, sociālajā un vides jomā).
* Otrais pīlārs nodrošināja sadarbību ārpolitikā un drošības politikā (KĀDP), veidojot pamatu vienotai ārpolitikai un aizsardzības politikai.
* Trešais pīlārs attiecās uz tieslietām un iekšlietām, ietverot sadarbību tieslietu un iekšlietu jautājumos, tostarp migrācijā un policijas darbībā.

## Ekonomiskā un monetārā savienība (EMS)
Māstrihtas līgums noteica skaidrus nosacījumus un ceļvedi vienotās valūtas — eiro — ieviešanai. Tas lika pamatus ekonomiskās un monetārās savienības (EMS) izveidei, kas ietvēra stingrus budžeta disciplīnas kritērijus, tā dēvētos Māstrihtas kritērijus. Tie ietver noteikumus par inflācijas līmeni, valsts parādu, procentu likmēm un budžeta deficītu, kas valstīm jāievēro, lai varētu pievienoties eiro zonai.

## Pilsonība un sociālās tiesības
Māstrihtas līgums ieviesa Eiropas Savienības pilsonības koncepciju, piešķirot visiem ES dalībvalstu pilsoņiem tiesības uz brīvu pārvietošanos, uzturēšanos, nodarbinātību un vēlēšanu tiesībām visās ES dalībvalstīs. Pilsonība arī nostiprināja aizsardzību pret diskrimināciju un tiesības uz diplomātisko aizsardzību ārvalstīs.

## Ārējās saites
* Līguma par Eiropas Savienību konsolidētā versija (2009, PDF) 
* Līguma par Eiropas Savienību konsolidētā versija (2009, iPhone / iPod Touch) 

## Skatīt arī
* Amsterdamas līgums
* Lisabonas līgums
Eiropas konstitūcija

**Eiropas konstitūcija** jeb **Līgums par Konstitūciju Eiropai** ir bijis Eiropas Savienības (ES) konstituējoša līguma projekts, par kuru vienojās ES valstu vadītāji  Romā.

Lai līgums stātos spēkā, būtu nepieciešama tā ratifikācija visās 25 ES dalībvalstīs.

No 2004. līdz 2005. gadam līgums bija ratificēts 12 dalībvalstu parlamentos, to vidū arī Latvijas Saeimā (), kā arī Spānijā un Luksemburgā — referendumā. Francijā un Nīderlandē notikušajos referendumos līgums tika noraidīts, un, pamatojoties uz šo referendumu rezultātiem, deviņās dalībvalstīs līguma ratifikācija tika atlikta uz nenoteiktu laiku. 2007. g. tā vietā tika saskaņots jaunā "Reformu līguma" teksts.

## Ārējās saites
* Līguma teksts latviešu valodā
* Ratifikācijas gaita
* Saeimas 02.06.2005. balsojuma rezultāti
Mazovija

thumb|300px|Mazovija (''Mazowsze'') Polijas vēsturisko zemju kartē
[thumb|300px|Mazovijas vēsturiskās zemes [Vislas, Bugas un Narevas upju baseinā]]
**Mazovija** (, ) ir vēsturisks Eiropas reģions Polijas centrālajā daļā, Vislas vidustecē. Sākotnēji tā bija mazoviešu apdzīvota zeme, kuras galvenā pilsēta bija Plocka, vēlāk Varšava.
Kaut arī Mazovija mūsdienās ir Polijas valsts centrs, vēsturiski tas ne vienmēr tā bijis. Pjastu agrīnās valsts kodols bija Lielpolija, bet Mazovijas kņazi bija Polijas lielkņazu (karaļu) vasaļi.

## Vēsture
[thumb|left|200px|Mazovijas un [Prūsijas karte 16. gadsimtā (Abrahams Ortēlijs, *Theatrum Orbis Terrarum*.)]]
12.—14. gs. Mazovijas kņazi pastāvīgi karoja ar prūšu, jātvingu ciltīm, vēlāk ar Lietuvas dižkunigaišiem, Galīcijas-Volīnijas kņaziem un Vācu ordeņa bruņiniekiem.

Polijas sadrumstalotības laikā Mazovijā nodibinājās neatkarīgas kņazistes Pjastu dinastijas atzaru vadībā, kuras pievienoja Polijas valstij tikai 1526. gadā. Mazovijas īpatnība bija arī lielais dižciltīgo (šļahtas) skaits iedzīvotāju vidū, pat līdz 30% dažos rajonos.

Poliju sadalot, Mazovija kļuva par Krievijas Impērijas sastāvdaļu, sākumā saglabājot zināmu patstāvību. Neraugoties uz pārkrievošanas radītajām problēmām, Mazovijā šajā laikā notika strauja ekonomiska attīstība.

Pēc Pirmā pasaules kara Mazovija iekļāvās atjaunotās Polijas valsts sastāvā.

Mazovijas novadā mūsdienās atrodas Mazovijas vojevodiste.

## Ārējās saites
Kurova

**Kurova** (, izrunā: ) ir ciems un tāda paša nosaukuma gminas centrs Polijas austrumos. Ciems atrodas Pulavu apriņķī, Ļubļinas vojevodistē. Kurova ir Polijas bijušā prezidenta Vojceha Jaruzelska dzimtais ciems. 2010. gadā Kurovā dzīvoja 2826 iedzīvotāji.

Kurova dibināta 1185. gadā. Laika posmā no 1431. līdz 1442. gadam tā ieguva Magdeburgas tiesības. Veidojās kā ādas apstrādes centrs. 16. gadsimtā kļuva par vienu no kalvinisma centriem. Pēc Polijas dalīšanām 1795. gadā Kurova tika iekļauta Austrijas sastāvā, 1809. gadā — Varšavas hercogistē, bet 1815. gadā — Kongresa Polijā. Pēc Janvāra sacelšanās 1870. gadā zaudēja pilsētas tiesības. Otrā pasaules kara sākumā Polijas kampaņas laikā  Kurovu bombardēja Vācijas gaisa spēki *[[Luftwaffe (Vērmahts)|Luftwaffe]]*. Pēc Polijas okupēšanas vācieši pilsētā izveidoja divas koncentrācijas nometnes. 1942. gadā tika izveidots arī geto. Daudzi Kurovas iedzīvotāji šajā laikā bija iesaistījušies partizāņu karā.

Kurova bāzējas amatieru futbola klubs "Garbarnia", kas spēlē Ļubļinas vojevodistes futbola asociācijas rīkotā čempionātā. Vēl ciematā ir izbūvēts tenisa korts.
Franču alfabēts

**Franču alfabēts** ir alfabēts, kuru lieto franču valodā. Tas ir atvasināts no latīņu raksta.

## Burti

## Ligatūras
Dažiem vārdiem pastāv īpašas ligatūras:
* œ (œil, fœtus, bœuf...)
* æ (et cætera, tænia, ex æquo...)
Mazpolija

[thumb|200px|[Mazpolijas vojevodistes ģerbonis ar kronētu Pjastu dinastijas zīmi - balto ērgli]]
**Mazpolija** (, ) ir vēsturisks Eiropas reģions Polijas dienvidos Vislas augštecē. Vēsturiskā galvenā pilsēta ir Krakova. Nosaukums jāsaprot kā *Jaunā* Polija, pretēji *Vecajai* Polijai — Lielpolijai.

## Vēsture
thumb|left|250px|Mazpolija (Małopolska) un tās kaimiņzemes (13. gadsimta sākums)
Mazpolija ir senās poļu cilts visļānu areāls. No 11. gadsimta kļuva par Polijas valsts kodolu ar Krakovu kā valsts galvaspilsētu.

Poliju sadalot, Mazpolijas lielākā daļa kļuva par Austrijas sastāvdaļu kā daļa no Galīcijas un Lodomērijas Karalistes.

Pēc Pirmā pasaules kara, atkal nodibinoties Polijas valstij, Mazpolija iekļāvās tās sastāvā.

Mazpolijas novads mūsdienās ietver sevī Polijas Ļubļinas, Mazpolijas, Piekarpatu un Sventokšiskas vojevodistes, kā arī no Silēzijas vojevodistes austrumdaļu, Mazovijas vojevodistes dienviddaļu.

## Ārējās saites
Līza Marija

**Līza Marija Smita** (*Lisa Marie Smith*; dzimusi  Piskatavejā, Ņūdžersijā, ASV) ir amerikāņu aktrise un modele.

No 1992. gada Valentīna dienas līdz 2001. gadam viņa bija saderinājusies ar režisoru Timu Bērtonu un šajā laikā viņa filmējās ļoti daudzās viņa filmās. Viņas pirmajās filmās daudz izmantoja viņas izteiksmīgo izskatu, tomēr viņa ir filmējusies arī nopietnās filmās.

## Filmogrāfija
* *Tales of Halloween* (2015)
* *Dominion* (2015)
* *[[We Are Still Here]]* (2015)
* *[[Silent Night]]* (2012)
* "Salemas pavēlnieki" (*The Lords of Salem*, 2012)
* *Secret World of Superfans* (2008)
* *Starring* (2003)
* "Pērtiķu planēta" (*Planet of the Apes*, 2001) 
* *[[Stainboy|The World of Stainboy]]* (2000) (balss) 
* *The Beatnicks* (2000) 
* *Chasing the Dragon* (2000) 
* *If... Dog... Rabbit...* (1999) 
* "Jātnieks bez galvas" (*Sleepy Hollow*, 1999) 
* *Tail Lights Fade* (1999) 
* *Frogs for Snakes* (1998) 
* *Breast Men* (1997) 
* "Marss uzbrūk!" (*Mars Attacks!*, 1996) 
* "Eds Vuds" (*Ed Wood*, 1994) 
* "Alise" (*Alice*, 1990)
* *Let's Get Lost* (1988)

## Ārējās saites
HK 11e

**HK 11e** - Vācijas kompānijas Heckler & Koch vieglā ložmetēja HK 11 uzlabots modelis. 
Tā pirmsākumi meklējami 1961. gadā ar HK 11. Zināms, ka pašlaik tas ietilpst Bangladešas bruņoto spēku bruņojumā, un izceļas ar to, ka tam ir iekārta 3 ložu šāviņiem. Šajā klasē ietilpst arī vieglais ložmetējs HK 13.

## Parametri

* Tips: Vieglais ložmetējs
* Ražotājvalsts: Vācija
* Gads: 1982
* Kalibrs: 7,62 mm
* Masa: 8,15 kg
* Stobra garums (bez uzliesmojuma slāpētāja): 45 cm
* Kopējais garums: 103 cm
* Munīcija: 7,62 x 51 mm NATO
* Padeve: 20 ložu magazīnas, 50 ložu patronlente
* Uguns temps: 800 šāviņi/min
* Lodes pirmātrums: 800 m/s
* Efektīvais attālums: 1000 m

## Tehniskais raksturojums

*Heckler und Koch* 11e ir vieglais ložmetējs, kas ir līdzīgs kompānijas izstrādātajai G3 šauteni, savukārt vēlākajā modelī HK G8 ir vairākas HK 11e iezīmes. „E” modelis tika izstrādāts, lai to eksportētu uz daudzām pasaules valstīm, tāpēc tas tika izgatavots, lai varētu lietotu ne tikai parastās magazīnas, bet arī 50 ložu patronlentes. Magazīnas bija standarta izmēra, bet bija arī īsākas papildus versijas. Patronlentes barošanas komplekts HK 11e sver 3,46 kg. Tas var tikt barots arī no 30 ložu magazīnām, 50 ložu diskveida vai 80 ložu dubultdiskveida magazīnām. Tam var uzstādīt arī optisko vai nakts tēmēkli, kā arī ar vieglu divkāji ilgstošai ugunij. Zināms, ka HK 11e ir iespējams izveidot no HK 91. To var izmantot armijā un speciālo uzdevumu vienībās.
ASIO

thumb|ASIO logo
**ASIO** (abreviatūra no ) ir daudzkanālu audio datu pārsūtīšanas protokols, ko lieto daudzi audio/MIDI sekvenceru izstrādātāji. Tas atļauj programmatūrai realizēt plašas daudzkanālu iespējas spējīgām skaņas kartēm. ASIO izvērš pamata datora skaņas kartes iespējas, no kurām vairums spēj nodrošināt tikai stereo (divu kanālu) audio ievadi un izvadi. ASIO specifikācija nosaka saskarni ar skaņas karti caur profesionālo skaņas karšu izstrādātāju izstrādātu ASIO dzini, kas iespēj audio/MIDI programmai lietot visas iespējamās skaņas kartes ievades un izvades, kas ļauj lietotājam noteikt, kuru no ievadēm lietot ierakstam un kuru atskaņošanai, lietojot ar ASIO savietojamu programmu, kas savukārt atļauj lietotājam ierakstīt vairākus celiņus vienlaicīgi.

## Ārējās saites
* ASIO SDK
* ASIO4ALL
* ASIO2KS
Neapole

{
  "type": "ExternalData",
  "service": "geoshape",
  "ids": "Q2634"
}


**Neapole** (, , ) ir pilsēta Itālijas dienvidos pie Tirēnu jūras Neapoles līča. Trešā lielākā pilsēta Itālijā aiz Romas un Milānas un lielākā Dienviditālijas pilsēta, Kampānijas un Neapoles provinces centrs. 2012. gadā pilsētā dzīvoja aptuveni 960 tūkstoši iedzīvotāju. Slavena ar savu vēsturi, kultūru un gastronomiju — Neapole ir picas dzimtene.

## Vēsture
Ap 8. gadsimtu p.m.ē. Neapoli (, *Neápolis* — ‘Jaunā pilsēta’) dibināja sengrieķu kolonisti no Kūmām.

Kaut arī 4. gadsimtā p.m.ē. Neapoli iekaroja Roma, pilsētas grieķu raksturs saglabājās, un Neapole kļuva par vietu, kur mijiedarbojās romiešu un grieķu kultūras. Patīkamā klimata dēļ Neapoles piekraste kļuva par atpūtas vietu daudziem turīgiem romiešiem. Pilsēta ir sens kristietības centrs — leģenda vēsta, ka šeit sprediķojuši Svētais Pēteris un Svētais Pāvils. Pēdējais Romas imperators Romuls Augusts tika nometināts Neapolē, kad Odoakrs to gāza 476. gadā.
Kad langobardi iekaroja gandrīz visu Itālijas pussalu, Neapole palika uzticīga Bizantijai. No 638. gada līdz 1137. gadam Neapole bija neatkarīgas Neapoles grāfistes centrs.

1137. gadā Neapoli ieņēma Sicīlijas Karalistes karaspēks normaņu karaļa Rodžēro II (Rožē II) vadībā, bet 1266. gadā Neapole kļuva par Sicīlijas Karalistes galvaspilsētu.
1442. gadā Neapoli ieņēma Aragonas karalis Alfonso V, un pats kļuva par Neapoles karali. Turpmākos gadsimtus Neapole un Dienviditālija politiski bija vairāk saistīta ar Spāniju, nekā ar Ziemeļitāliju.

 pilsētā ienāca Garibaldi karaspēks, un īsi pēc tam pilsēta un visa Dienviditālija kļuva par Itālijas Karalistes sastāvdaļu.
19. gadsimta beigās — 20. gadsimta sākumā Neapole bija viens no itāļu emigrācijas centriem, liela daļa no itāļu izcelsmes emigrantiem pasaulē nāk no Neapoles.  Kopš 18. gadsimta Neapolē darbojas organizētās noziedzības organizācija kamorra (*Camorra*).

## Kultūra
Pazīstama ar saviem muzejiem — *Museo Archeologico Nazionale Napoli* (lieliski romiešu mākslas paraugi) un *Museo di Capodimonte* (Mikelandželo, Karavadžo, Ticiāns u.c.). Slavena arī ar pasaulē vecāko darbojošos operu — *Teatro di San Carlo* (1737).

## Cilvēki
Neapolē dzimuši:

* Džovanni Lorenco Bernīni (*Gian Lorenzo Bernini*) (1598–1680) — arhitekts
* Libero Bovio (*Libero Bovio*) (1883–1942) — dzejnieks
* Eduardo De Filipo (*Eduardo De Filippo*) (1900–1984) — aktieris
* Enriko De Nikola (*Enrico De Nicola*) (1877–1959) — politiķis
* Armando Diass (*Armando Diaz*) (1861–1928) — karavadonis
* Luka Džordāno (*Luca Giordano*) (1632–1705) — gleznotājs
* Enriko Karūzo (*Enrico Caruso*) (1873–1921) — operdziedonis
* Benedeto Kroče (*Benedetto Croce*) (1866–1952) — filozofs
* Rudžero Leonkavallo (*Ruggero Leoncavallo*) (1857–1919) — komponists
* Džordžo Napolitāno (*Giorgio Napolitano*) (1926–2023) — politiķis
* Džakopo Sanacaro (*Jacopo Sannazaro*) (1458–1530) — dzejnieks
* Domeniko Skarlati (*Domenico Scarlatti*) (1685–1757) — komponists
* Paolo Sorrentīno (*Paolo Sorrentino*) (1970) — kinorežisors
* Džambatista Viko (*Giambattista Vico*) (1668–1744) — filozofs

## Atsauces

## Ārējās saites
Krasnojarska

**Krasnojarska** () ir lielpilsēta Krievijas Federācijā, Krasnojarskas novada administratīvais centrs. Izvietojusies novada dienvidos abos Jeņisejas krastos, kur to šķērso Transsibīrijas dzelzceļš. Viens no galvenajiem Austrumsibīrijas biznesa, rūpniecības, izglītības un kultūras centriem.

Krasnojarskā 2013. gadā dzīvoja vairāk kā 1 miljons iedzīvotāju, tā ir Sibīrijas trešā lielākā pilsēta (aiz Novosibirskas un Omskas). Pilsētas pievārtē atrodas rezervāts *[[Stolbi]]* ("Stabi", kopš 2019. gada *Красноярские Столбы*).

## Vēsture
Pilsēta veidojās ap kazaku 1628. gadā dibināto cietoksni, ko sākotnēji sauca par Jauno Kačas ostrogu (*Новый Качинский острог*), vēlāk to nodevēja par "Sarkanajām (Skaistajām) Klintīm" (*Красный Яр*) senākā hakasu valodas vietvārda "Kizilčara" (*Хызыл чар*) ietekmē. Pilsētiņa sāka attīstīties 18. gadsimta vidū pēc pasta ceļa izveides un tuvējo zelta atradņu attīstīšanās. Tā bija arī izsūtījuma vieta.

19. gadsimtā Krasnojarska bija galvenais Sibīrijas kazaku centrs. 
1823. gadā tā kļuva par Jeņisejas guberņas administratīvo centru.  
1895. gadā caur pilsētu izbūvēja Transsibīrijas dzelzceļu. 1900. gadā tilta pār Jeņiseju makets līdz ar Eifeļa torni ieguva *Grand-Prix* 1900. gada Pasaules izstādē Parīzē.

Pēc PSRS izveidošanās Krasnojarskā uzcēla daudz rūpnīcu, pēc Otrā pasaules kara uz šejieni pārcēla daudz rūpnīcu no Padomju Savienības rietumu daļas.
No 1941. līdz 2013. gadam viens no lielākajiem uzņēmumiem pilsētā bija Krasnojarskas kombainu rūpnīca.

## Sports
Krasnojarsku uzskata par Krievijas regbija centru. Ilgāku laiku pilsētā atradās Krievijas regbija federācija, Krievijas regbija līgā spēlē divi Krasnojarskā bāzēti klubi.

Krievijas basketbola līgā spēlē Krasnojarskas "Enisey" komanda, savukārt Krievijas Augstākajā hokeja līgā spēlē Krasnojarskas "Sokol".

## Latviešu biedrība
Krasnojarskā darbojas latviešu biedrība "Dzintars", kas organizē latviešu valodas kursus, kā arī kultūras pasākumus vietējai latviešu kopienai. Biedrības darbā piedalās latvieši, kas Sibīrijā nonākuši padomju deportāciju rezultātā, Sibīrijas latviešu koloniju iedzīvotāji un viņu pēcteči.

## Cilvēki
Krasnojarskā dzimuši:
* Viktors Astafjevs (Виктор Астафьев) (1924—2001) - rakstnieks
* Aleksandrs Buškovs (Александр Бушков) (1956-) - rakstnieks
* Dmitrijs Hvorostovskis (Дмитрий Хворостовский) (1962-2017) - operdziedātājs
* Andrejs Makins (Andreï Makine) (1957-) - rakstnieks
* Aleksandrs Sjomins (Александр Сёмин) (1984-) - hokejists
* Vasilijs Surikovs (Василий Суриков) (1848—1916) - gleznotājs

## Attēlu galerija

Attēls:Buildings in Krasnoyarsk-2.jpg|thumb|Skats uz Krasnojarsku 2020. gada martā
Attēls:Vinogradovsky bridge. View from Observation deck at Andrey Dubensky monument (Krasnoyarsk) 4Y1A8892 (28779236424).jpg|thumb|Skats uz Krasnojarsku 2016. gada jūnijā
Attēls:Kommunalny bridge over Abakan canal of Yenisei River (Karasnoyarsk, Russia) 4Y1A8926 (28781915743).jpg|thumb|Tilts pār Jeņisejas upi Krasnojarskā, 2016. gada jūnijā
Attēls:О. Отдыха, г. Красноярск.jpg|thumb|Skats uz Krasnojarsku 2013. gada septembrī


## Atsauces

## Ārējās saites
Perma

**Perma** () ir pilsēta Krievijas Eiropas daļas austrumos pie Kamas upes, netālu no Urāliem. Permas novada centrs. Liels mašīnbūves centrs. Aviācijas dzinēju ražošana.

## Vēsture

1721. gadā šajā vietā nodibināja vara ieguves rūpnīcu. 1781. gadā dibināja pašu pilsētu, kuras nosaukums cēlies no vepsu valodas *perja maa* — ‘tālā zeme’. No 1796. gada tā bija guberņas centrs. 1781.—1798. un 1807.—1831. gadā šeit atradās Urālu rūpnīcu Kalnu pārvalde. No 1846. gada notika regulāra ūdenssatiksme pa Kamu.

Politisko izsūtījumu vieta, dažādos laikos trimdā šeit bijuši Speranskis, Hercens, Korolenko. 1941.—1942. gadā NKVD Gulaga soda nometnē Usoļlag nogalināti daudzi Latvijas sabiedriskie darbinieki. Pirmsrevolūcijas laikā Perma bija Urālu transporta, administratīvais un kultūras centrs.

Otrā pasaules kara laikā uz Permu tika evakuēti daudzi rūpniecības uzņēmumi. No 1940. līdz 1957. gadam pilsētas nosaukums bija **Molotova** (*Молотов*; par godu padomju politiķim Vjačeslavam Molotovam).

## Atsauces

## Ārējās saites
Alfrēds Rubiks

**Alfrēds Rubiks** (dzimis  Daugavpilī) ir PSRS un Latvijas politiķis, Latvijas Sociālistiskās partijas priekšsēdētājs no 1999. līdz 2015. gadam. Eiropas Parlamenta deputāts (2009—2014).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1935. gadā Daugavpilī Pētera Rubika ģimenē. Tēvs mobilizēts Sarkanajā armijā, kritis Otrajā pasaules karā, patēvs dienēja Latviešu leģionā. 1954. gadā sāka studijas LVU Enerģētikas fakultātē. Strādāja Rīgas Energomašīnbūves rūpnīcā.
1959. gadā kļuva par PSKP biedru. 1963. gadā absolvēja RPI Mehānikas fakultāti, inženieris. No 1962. līdz 1982. gadam komjaunatnes, PSKP darbā. No 1976. līdz 1982. gadam Rīgas pilsētas Ļeņingradas rajona izpildkomitejas loceklis. 1980. gadā beidza mācības Ļeņingradas Augstākajā partijas skolā.
No 1980. gada bija LPSR Augstākās Padomes deputāts. No 1981. gada LKP CK loceklis. No 1982. līdz 1984. gadam LPSR Vietējās rūpniecības ministrs. No 1984. līdz 1990. gadam Rīgas pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētājs. No 1989. līdz 1991. gadam PSRS Tautas deputāts.

Latvijas neatkarības atjaunošanas laikā no 1990. līdz 1991. gadam bija PSKP Centrālās komitejas un tās politbiroja loceklis, LKP pirmais sekretārs, LPSR un PSRS Konstitūcijas un pilsoņu tiesību komitejas un Sabiedrības glābšanas komitejas priekšsedētājs. Augusta puča laikā 1991. gada augustā bija Latvijas Ārkārtas stāvokļa valsts komitejas priekšsēdētājs.  aizturēts, izvirzīta apsūdzība apvērsuma organizēšanā. 

1993. gadā Rubiku ievēlēja par 5. Saeimas deputātu no kustības "Līdztiesība" saraksta, kuras biedrs Rubiks bija līdz 1996. gadam.
1995. gadā notiesāts, sodīts ar brīvības atņemšanu uz 8 gadiem par darbībām, kas vērstas uz valsts varas gāšanu. Svītrots no Latvijas Sociālistiskās partijas Saeimas vēlēšanu saraksta. 1996. gadā izvirzīts Valsts prezidenta amatam, 1996. gada Latvijas prezidenta vēlēšanās ieguva 5 balsis no 100. 1997. gada novembrī viņu pirms termiņa atbrīvoja no cietuma. 1998. gadā piedalījās PCTVL izveidošanā.
1999. gadā ievēlēts par Latvijas Sociālistiskās partijas priekšsēdētāju. Automātiski kļuva par PCTVL līdzpriekšsēdētāju (līdz 2003. gadam, kad LSP izstājās no apvienības). No 2003. līdz 2006. gadam bija mēnešrakstu "Latvijas Sociālists" un "Социалист Латвии" apvienotās redakcijas vadītājs. Līdz 2004. gadam žurnāla "*Марксизм и современность*" redakcijas padomes loceklis.

Kopš 2005. gada "Saskaņas Centra" priekšsēdētāja vietnieks. 2009. gadā viņu ievēlēja par Eiropas Parlamenta deputātu, kur darbojās kā Eiropas Apvienoto kreiso un Ziemeļvalstu Zaļo kreiso spēku konfederālo grupas prezidija loceklis.

2014. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās A. Rubiks neguva vēlētāju atbalstu. 2015. gadā pameta Latvijas Sociālistiskās partijas priekšsēdētāja amatu (viņa vietā stājās Rīgas domes deputāts Vladimirs Frolovs).

## Grāmatas
* "*Голосовали цветами*" (Рассказ политзаключенного-кандидата в президенты Латвии) — Rīga, 1997 (1999. gadā izdota arī Maskavas apgādā "Информпечать" ar nosaukumu "*Отечество — боль моя*")
* "*Требyю признать невиновным*" — Москва: Международные отношения, 2001. — 638 с. 

## Atsauces

## Ārējās saites

* Personas dati  LSP mājaslapā
Donecka

**Donecka** () ir pilsēta Ukrainas austrumos pie Kaļmiusas upes. Doneckas apgabala un Doneckas rajona centrs. Neformālā akmeņogļu ieguves rajona Donbasa galvaspilsēta. Liels rūpniecības centrs.

Donecka ir viens no Ukrainas krievu minoritātes centriem. Kaut arī formāli pilsētas iedzīvotāju lielākā daļa ir ukraiņi, Doneckā dominē krievu valoda.

## Vēsture

Donecku 1869. gadā dibinājis velsiešu uzņēmējs Džons Hjūzs (*John Hughes*). Viņa uzvārds krievu valodā ir *Юз* (*Juz*), no kā Doneckas senais nosaukums **Juzovka**. Hjūzs dibināja metalurģisko rūpnīcu kazaku ciema Aleksandrovas vietā, un 1874. gadā šeit tiek iegūts pirmais čuguns.

Visai strauji Juzovka un Donbass kļuva par vienu no Krievijas smagās rūpniecības centriem.
1924. gadā Juzovku pārdēvēja par **Staļinu** (*Сталино*).

Otrā pasaules kara laikā pilsētu gandrīz pilnīgi nopostīja, un pēckara gados atjaunoja ar tā laika tipisku apbūvi.
1961. gada pilsētu pārdēvēja par **Donecku** — Doņecas upes vārdā.

Kopš 2014. gada aprīļa Donecka un tās apkārtne ir Ukrainas armijas un prokrievisko separātistu sadursmju vieta Donbasa karā, atrodoties prokrievisko separātistu kontrolē. Kara laikā iznīcināta Doneckas starptautiskā lidosta.

## Cilvēki
Doneckā dzimuši:

* Anatolijs Fomenko (*Анатолий Фоменко*) (1945) — matemātiķis un vēsturnieks
* Marija Cviguna (*Марина Цвигун*) (1960) — sektante
* Rinats Ahmetovs (*Ринат Ахметов*) (1966) — uzņēmējs
* Aleksandrs Zaharčenko (*Александр Захарченко*) (1976–2018) — separātistu līderis, starptautiski neatzītās Doneckas Tautas Republikas vadītājs
* Olha Saladuha (*Ольга Саладуха*) (1983) — vieglatlēte

## Atsauces

## Ārējās saites
Staļina

**Staļina** var būt:
* Doneckas nosaukums (*Сталін, Сталіно*) no 1924. līdz 1961. gadam
* Kučovas nosaukums (*Stalin*) no 1950. līdz 1990. gadam
* Murgapas nosaukums (*Stalino*) no 1940. līdz 1961. gadam
* Šahrihonas agrākais nosaukums (*Stalino*) 
* Varnas nosaukums (*Сталин*) no 1949. līdz 1956. gadam
Felipe IV

**Felipe IV** (; dzimis , miris ) bija Spānijas karalis no 1621. līdz 1665. gadam, kā arī Spāņu Nīderlandes valdnieks un Portugāles karalis līdz 1640. gadam. Neilgi pirms viņa nāves Spānijas impērija sasniedza savu lielāko teritoriālo uzplaukumu.

Valdīja Trīsdesmitgadu kara laikā. Karoja ar Franciju un Nīderlandi. Zaudēja Portugāli. Kaut arī valsts ārēji bija milzīga un varena, uzkrājās problēmas, un to risināšanā karalis nespēja veikt vajadzīgās reformas. Felipe IV pazīstams kā mākslas atbalstītājs. Viņa laikā galma mākslinieks bija Djego Velaskess, darbojās Lope de Vega un Pedro Kalderons de la Barka.

## Ārējās saites
Karloss II

**Karloss II** (; dzimis , miris ) bija Spānijas karalis. Pēdējais Spānijas karalis no Hābsburgu dinastijas. Karloss kopš dzimšanas bija garīgi, emocionāli un fiziski nepilnvērtīgs, tāpēc nespēja adekvāti pildīt valsts vadītāja pienākumus. Karaļa nespēja valdīt pārklājās ar Spānijas impērijas ekonomisko un finansiālo pagrimumu. Līdz 1678. gadam (formāli līdz viņas nāvei 1696. gadā) valsts reģente bija Karlosa māte Austrijas Marianna. Karlosa II laikā Spānija neveiksmīgi cīnījās Portugāles Neatkarības karā (1640—1668), Devolūcijas karā pret Franciju (1667–68). Viņa nāve, neatstājot pēcnācējus, izraisīja karu par Spānijas mantojumu (1701—1714).

Karlosa vārda nosaukta Šarlruā pilsēta Beļģijā un Karolīnu salas.

## Ārējās saites
Filips V

**Filips V** (, dzimis  Versaļā, Francijā, miris  Madridē, Spānijā) bija Spānijas karalis laikā no 1700. līdz 1746. gadam, pirmais Burbonu dinastijas karalis Spānijā un Sicīlijas karalis (1700 — 1713).

Filips V ir dzimis Versaļā, kur uzreiz pēc dzimšanas tika iecelts par Anžū grāfu. Karloss II bija izvēlējies Filipu par savu sekotāju Spānijas tronī, un pēc Karlosa nāves 17-gadīgais Filips tika kronēts par Spānijas karali.

Viņa laikā sākās jaunās karaliskās pils (*Palacio Real*) celtniecība Madridē, jo 1734. gadā nodega iepriekšējā karaļu rezidence Alkasāras pils. Jūtot nepatiku pret vietējām tradīcijām (vēršu cīņas likās mežoņu izklaide) karalis aizliedza korridu - aizliegums bija spēkā līdz pat monarha nāvei.

## Ārējās saites

* Filipa V un ''Palacio Real'' celtniecība
* Korridas aizliegšana Filipa V laikā
Fernando VI

**Fernando VI** (dzimis , miris ) bija Spānijas karalis no 1746. gada līdz savai nāvei. Spānijas Burbonu dinastijas dibinātāja Filipa V dēls. Politikā viņš ievēroja stingru neitralitāti attiecībā pret Anglijas un Francijas savstarpējo konfliktu, atsakot šīm valstīm palīdzību karā vienai pret otru. Fernando VI mira, neatstājis bērnus, tāpēc troni mantoja viņa pusbrālis Karloss III.

## Ārējās saites
Karloss III

**Karloss III** (dzimis , miris ) bija Spānijas karalis no 1759. gada līdz savai nāvei 1788. gadā.

1731. gadā, pēc vectēvoča Antonio Farnēzes nāves 15 gadu vecais Karloss kļuva par Parmas hercogu.

1733. gadā sākās Polijas mantojuma karš, kurā iesaistījās Eiropas lielvalstis un kurš tika izcīnīts arī Itālijā. Spāņi iekaroja Neapoles Karalisti, kuru bija zaudējuši 1713. gadā pēc kara par Spānijas mantojumu, un Sicīlijas Karalisti. 1735. gadā Karloss kļuva par Neapoles un Sicīlijas karali. 1738. gadā Karloss apprecēja Saksijas princesi Mariju Amāliju. Karloss un Marija Amālija pavadīja Neapolē 19 gadus, viņiem bija 13 bērni. 1759. gadā, pēc pusbrāļa Fernando VI nāves, Karloss kļuva par Spānijas karali.

## Ārējās saites

* Karlosa III piemineklis Madridē
Karloss IV

**Karloss IV** (dzimis , miris ) bija Spānijas karalis no 1788. līdz 1808. gadam, kad atteicās no troņa.

## Ārējās saites
Turīna

**Turīna** (, , , ) ir pilsēta Itālijas ziemeļrietumos Po upes augštecē. Pjemontas un Turīnas provinces administratīvais centrs. Ievērojams ekonomikas un rūpniecības centrs.

Turīna plašāk pazīstama kā mūsdienu šokolādes un vermuta kā *[[Martini (dzēriens)|Martini]]* un *[[Cinzano]]* dzimtene. Pazīstams autobūves centrs ar tādām firmām kā FIAT un *[[Lancia]]*, tāpat Turīnā ražo *[[Lavazza]]*, *[[Kappa]]*, *[[Caffarel]]*, *[[Alenia Aeronautica]]*. Turīna ir dzimšanas vieta arī Itālijas kino, TV un telekomunikāciju biznesam. Turīna bija 2006. gada ziemas olimpisko spēļu mājvieta. Turīna pazīstama kā Sardīnijas Karalistes galvaspilsēta, ap kuru 19. gadsimtā izveidojās vienotā Itālijas valsts. Pilsēta bijusi Eiropas politiskais centrs, 1861. gadā kļuva par pirmo Itālijas galvaspilsētu. Pilsētā atrodas karaliskās ģimenes vasarnīca.

Iesākumā iecerēta kā sinagoga, par Turīnas arhitektonisko simbolu kļuvusi *[[Mole Antonelliana]]*, kas attēlota arī uz Itālijas 2 centu monētas. Turīnas baznīcā *[[Duomo di San Giovanni]]* atrodas slavenais Turīnas līķauts. *[[Museo egizio]]* ir otrs slavenākais Senās Ēģiptes mākslas muzejs aiz Kairas muzeja.

## Vēsture
Senatnē Turīnas apkārtnē dzīvoja ķeltu taurīnu (*Taurini*) cilts, bet pilsētas nosaukums cēlies no ķeltu *Tau* (*Kalni*). Ap 28. gadu p.m.ē. romieši nodibināja militāru nometni — *Castra Taurinorum*.

Pēc Romas krišanas pilsētu ieņēma langobardi, pēc tam franki, pēc tam to pārvaldīja arhibīskapi. 13. gadsimta beigās Turīnu anektēja Savojas grāfiste, un 1563. gadā Turīna kļuva par Savojas galvaspilsētu. 1706. gadā franči aplenca pilsētu. Aplenkums ilga 117 dienas, bet pilsētu ieņemt neizdevās. 1720. gadā Turīna kļuva par Sardīnijas Karalistes galvaspilsētu.

19. gadsimtā Sardīnijas Karaliste bija valsts, kuras darbības rezultātā radās mūsdienu apvienotā Itālija. 1861. gadā Turīna kļuva par apvienotās Itālijas galvaspilsētu, tomēr 1865. gadā galvaspilsētu pārcēla uz Florenci (no 1870. gada galvaspilsēta ir Roma).

1899. gadā dibināta FIAT rūpnīca. 20. gadsimtā Turīna bija ievērojams strādnieku kustības centrs.

## Cilvēki
Turīnā dzimuši:
* Džuljāno Amato (Giuliano Amato) (1938-) — politiķis;
* Džovanni Anjelli (Giovanni Agnelli) (1866—1945) — uzņēmējs;
* Džanni Anjelli (Gianni Agnelli) (1921—2003) — uzņēmējs;
* Amedeo Avogadro (Amedeo Avogadro) (1776—1856) — zinātnieks;
* Alesandro Bariko (Alessandro Baricco) (1958-) — rakstnieks;
* Norberto Bobio (Norberto Bobbio) (1909—2004) — filozofs;
* Ludoviko Einaudi (Ludovico Einaudi) (1955-) — komponists;
* Sonija Gandija (Sonia Gandhi) (1946-) — politiķe;
* Pjērs Kafarels (Pierre Paul Caffarel) (1795—1850) — uzņēmējs;
* Antonio Karpano (Antonio Carpano) (1764—1815) — uzņēmējs;
* Kamillo Benso Kavūrs (Camillo Benso Conte di Cavour) (1810—1861) — politiķis;
* Žozefs Lagranžs (Joseph Louis Lagrange) (1736—1813) — matemātiķis;
* Džuzeppe Peano (Giuseppe Peano) (1858—1932) — matemātiķis;
* Umberto I (Umberto I di Savoia) (1844—1900) — karalis.

## Atsauces

## Ārējās saites
Fernando VII

**Fernando VII** (dzimis , miris ) bija Spānijas karalis divas reizes (1808. gadā no 19. marta līdz 6. maijam un no 1813. gada līdz 1833. gadam).
Otrajā valdīšanas periodā viņš 1814. gadā atcēla liberālo 1812. gada Kadisas konstitūciju, atlaida parlamentu (kortesus) un pasludināja par spēkā neesošiem visus likumus un dekrētus, kas bija izsludināti iepriekšējo sešu gadu laikā.

Pēc nemieriem Fernando VII 1820. gadā bija spiests piekāpties prasībai atjaunot Kadisas konstitūciju, tomēr pēc Francijas iebrukuma 1823. gadā Kadisas konstitūciju atkal atcēla. Fernando VII valdīja kā patvaldnieks un neierobežotu varu ieguva viņa tuvāko padomdevēju grupa, ko dēvēja par kamariļu (camarilla — "maza istaba, slepens kabinets").

## Ārējās saites