open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Militārā agresija

**Militārā agresija** ir starptautisko tiesību un starpvalstu attiecību jēdziens, kas apzīmē valsts bruņotu spēku izmantošanu pret citas valsts teritoriālo integritāti, politisko neatkarību vai stabilitāti, pārkāpjot Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) Statūtu 2. panta 4. punktu. Militārā agresija tiek uzskatīta par vienu no nopietnākajiem starptautisko tiesību pārkāpumiem un var radīt plašas reģionālas vai globālas sekas.

Valstis var izvēlēties agresīvu politiku dažādu iemeslu dēļ, tostarp ģeopolitiskās ekspansijas un teritoriju kontroles centienu dēļ, drošības garantiju meklējot vai paplašinot savu ietekmes zonu, kā arī cenšoties iegūt enerģētikas vai citu stratēģiski nozīmīgu resursu piekļuvi. Agresiju var veicināt arī iekšpolitiskie apsvērumi, piemēram, vēlme konsolidēt varu vai novērst sabiedrības uzmanību no iekšējām problēmām. Papildu raksturojošs faktors var būt ideoloģiski vai vēsturiski motīvi, kas tiek izmantoti, lai leģitimizētu militāras darbības un attaisnotu ārpolitisku ekspansiju.

## Definīcija
* ANO Ģenerālā asambleja 1974. gadā pieņēma Rezolūciju 3314, kurā agresija tiek definēta kā:
* bruņota spēka izmantošana pret citu valsti,
* militāra okupācija vai teritorijas aneksija,
* uzbrukums sauszemes, jūras vai gaisa spēkiem,
* citu valsti destabilizējoša militāra darbība.

Saskaņā ar starptautiskajām tiesībām agresija tiek nošķirta no:

* pašaizsardzības (ANO Statūtu 51. pants),
* kolektīvās drošības operācijām pēc ANO Drošības padomes lēmuma.

## Piemēri
2008. gada augustā notika Krievijas—Gruzijas karš. Krievijas militārā reakcija un sekojošā separātisko teritoriju (Deinvidosetijas un Abhāzijas) atzīšana par “neatkarīgām valstīm” tika uzskatīta par starptautisko tiesību pārkāpumu, daudzas valstis Krievijas militāro klātbūtni šajās teritorijās interpretē kā faktisku okupāciju.

2014. gadā Krievija anektēja Ukrainai piederošo Krimas pussalu, un ANO Ģenerālā asambleja balsojumā šo rīcību atzina par nelegālu, uzsverot Ukrainas teritoriālo integritāti. Starptautiskā reakcija ietvēra ekonomiskās sankcijas, diplomātiskos ierobežojumus un Krievijas izslēgšanu no G8.

2022. gada 24. februārī Krievija uzsāka pilna mēroga iebrukumu Ukrainā, kas kļuva par vienu no lielākajiem militārajiem konfliktiem Eiropā kopš Otrā pasaules kara. Starptautiskā kopiena šo uzbrukumu plaši raksturo kā militāru agresiju, jo darbībai nebija ANO Drošības padomes mandāta, Ukraina nepielietoja militāru spēku pret Krieviju, un operācijas mērķis bija panākt teritoriālas un politiskas izmaiņas Ukrainā. Saistībā ar iebrukumu pret Krieviju ieviesa vienu no visplašākajiem sankciju režīmiem mūsdienu vēsturē, pieņemot simtiem ekonomisko un politisko ierobežojumu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Vecmīlgrāvja 5. līnija

__NOTOC__
**Vecmīlgrāvja 5. līnija** ir iela Rīgā, Ziemeļu rajona, Vecmīlgrāvja apkaimē. Vecmīlgrāvja 5. līnija sākas krustojumā ar Gāles ielu, stiepjas ziemeļrietumu virzienā un beidzas krustojumā ar Natālijas ielu. Līnijas apbūvē dominē mazstāvu dzīvojamas mājas.

Kopējais ielas garums ir 795 metri. Gandrīz visā garumā Vecmīlgrāvja 5. līnija klāta ar asfalta segumu, bet tās pēdējam posmam (pie Natālijas ielas) seguma nav. Šis posms ir 160 metru garš strupceļš ar piekļuvi no Natālijas ielas. Satiksmes kustība atļauta abos virzienos. Sabiedriskais transports pa 5. līniju nekursē, bet Emmas ielā ir 2., 24., 29. un 58. autobusu maršrutu pietura "Vecmīlgrāvja 5. līnija".

## Vēsture
Iela izveidota Vecmīlgrāvja ciemata teritorijā 19.—20. gadsimtu mijā un attēlota 1912. gada Rīgas ostas plānā. 1924. gadā Vecmīlgrāvis tika iekļauts Rīgas pilsētas sastāvā. Laika gaitā ielas nosaukums nav mainījies.

1938. gadā 5. līnijai pievienota Reimera iela (pašlaik — ielas posms starp Gāles un Rūpnīcas ielu).

## Ielu savienojumi
Vecmīlgrāvja 5. līnija ir savienota ar šādām ielām:
* Gāles iela (T veida krustojums)
* Rūpnīcas iela (divi T veida krustojumi)
* Emmas iela
* Melīdas iela
* Natālijas iela (L veida krustojums)

## Ievērojami objekti
* Nr. 26 — Jūras medicīnas centra Ziemeļu diagnostikas centrs un Vecmilgrāvja slimnīca.

## Atsauces
Gao

**Gao** () ir pilsēta Mali, Gao reģiona administratīvais centrs un lielākā apdzīvotā vieta. Atrodas valsts austrumos Nigēras kreisajā krastā  no valsts galvaspilsētas Bamako. Sena tirdzniecības pilsēta Sahāras dienvidos — Gao impērijas un vēlāk Songaju impērijas galvaspilsēta. Vēsturiskās Gao Askijas kapenes 2004. gadā iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

## Vēsture
Pilsēta dibināta 7. gadsimtā Gao impērijas laikā. Tās labklājība izrietēja no atrašanās vietas upju un karavānu ceļu krustpunktā; šeit atradās senā karavānu ceļa no Fezānas mūsdienu Lībijā uz Nigēru dienvidu galapunkts. 10. gadsimtā Gao kļuva par songaju Gao impērijas politisko galvaspilsētu; songaju reliģiskā un kultūras galvaspilsēta līdz pat 16. gadsimtam palika Kūkijas pilsēta lejāk pa upi. Par Gao impēriju ir maz tiešu arheoloģisku liecību un pieejamā informācija galvenokārt balstās tā laika Magriba, Ēģiptes un Andalūzijas arābu ģeogrāfu aprakstos.

1325. gadā Gao pilsētu iekaroja Mali impērija, vienlaikus ļaujot šeit darboties songaju likumiem. 1464. gadā Gao kļuva par Songaju impērijas galvaspilsētu — tā bija plaukstoša pilsēta ar aptuveni 70 tūkstošiem iedzīvotāju. Pilsēta lielā mērā cieta marokāņu uzbrukumā 1591. gadā, bet panīka pēc Songaju impērijas sabrukuma un netālās Tombuktu attīstību. Pilsētas noriets sakrita ar laiku, kad tirdzniecība no transsahāras karavānām pārorientējās uz kuģiem, kas aplieca Āfrikas kontinentu. 1854. gadā vācu ceļotājs Heinrihs Barts aprakstīja Gao kā nabadzīgu ciemu ar 300 no pinumiem celtām būdām.

1898. gadā Gao iekaroja Francijas koloniālais karaspēks. 1955. gadā Gao kļuva par patstāvīgu pašvaldību. 1977. gadā Gao kļuva par reģiona centru.

2012. gada 31. martā, sacelšanās laikā, pilsēta nonāca Azavādas Nacionālās atbrīvošanas kustības (MNLA) kontrolē. 2012. gada 6. aprīlī MNLA savā tīmekļa vietnē publicētā paziņojumā pasludināja "neatsaucamu Azavādas valsts proklamēšanu". Drīz vien MNLA vietā stājās radikālākas islāmistu kustības, piemēram, *Ansar Dine* un jo īpaši MUJAO, kas kontrolēja pilsētu un ieviesa šariata likumus. Pēc Francijas militārās iejaukšanās 2013. gada janvārī operācijas *Serval* ietvaros Francijas armija ar Mali armijas atbalstu 2013. gada 26. janvārī atguva kontroli pār Gao lidostas teritoriju un Vabarijas tiltu, un vēlāk tajā pašā dienā arī pār pārējo pilsētas teritoriju. Pilsētas atbrīvošanu, ko veica Francijas un Mali karaspēks, iedzīvotāji sagaidīja ar entuziasmu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Frankenšteins (2025. gada filma)

**"Frankenšteins"** () ir 2025. gada ASV gotiskā zinātniskās fantastikas filma, kuras producents, scenārija autors un režisors ir Giljermo del Toro. Filma balstīta uz Mērijas Šellijas 1818. gada romānu. Oskars Aizeks atveido Viktoru Frankenšteinu un Džeikobs Elordi atveido Radību, otrā plāna lomās ir Mija Gota un Kristofs Valcs. Filma vēsta par Frankenšteina, egoistiska zinātnieka, dzīvi, kura eksperiments jaunas dzīvības radīšanā noved pie bīstamām sekām.

Del Toro jau sen bija raksturojis Frankenšteina filmu kā savu "sapņu projektu". Sākotnēji filmu izstrādāja *[[Universal Pictures]]*, un del Toro izvēlējās Dagu Džounsu, ar kuru Del Toro bija jau sastrādājies iepriekšējos projektos, Radības lomā. Bērnija Raitsona darbus apsvēra briesmoņa dizainam. Tomēr *Universal Pictures* apturēja tālāku šī projekta attīstību. 2023. gadā projektu pārņēma *[[Netflix]]*, un Radības lomu piešķīra Elordi. Filmēšana notika no 2024. gada februāra līdz septembrim.

Filmas "Frankenšteins" pirmizrāde notika 82. Venēcijas kinofestivālā 2025. gada 30. augustā. No 17. oktobra to ierobežotā seansu skaitā demonstrēja kinoteātros Amerikas Savienotajās Valstīs un visā pasaulē tā kļuva pieejama 7. novembrī, straumēšanas platformā *Netflix*. Filma saņēma kopumā pozitīvas kritiķu atsauksmes. Gan Nacionālā kinofilmu pārraudzīšanas padome, gan Amerikas Kinoinstitūts to nosauca par vienu no desmit labākajām 2025. gada filmām. Filma nominēta piecās kategorijās 83. Zelta globusa balvai, tostarp kategorijā "Labākā drāmas filma".

## Atsauces

## Ārējās saites
Mija Gota

**Mija Gota** (; dzimusi ) ir Apvienotās Karalistes aktrise un modele.

Modeles karjeru uzsāka pusaudzes vecumā. Gotas kā aktrises debija bija Larsa fon Trīra erotiskajā filmā "Nimfomāne" (*Nymphomaniac*, 2013), vēl filmējusies filmās "Zāles labsajūtai" (2016), "Augstākā sabiedrība" (2018), *[[Suspiria (2018. gada filma)|Suspiria]]* (2018), "Emma" (*Emma*, 2020). Lielāku atpazīstamību ieguva ar Maksīnas Minksas un Pērlas lomu filmu ciklā *[[X (filmu cikls)|X]]* (2022—2024), kas vēl vairāk nostiprināja viņas kā kliedziena karalienes pozīcijas. Filmējusies arī filmās *[[Infinity Pool]]* (2023) un "Frankenšteins" (2025).

## Atsauces

## Ārējās saites
Kristus dzimšana (filma)

**"Kristus dzimšana"** () ir 2006. gada ASV vēsturiskā drāmas filma, ko režisējusi Ketrīna Hārdvika. Filma ataino Jēzus piedzimšanas notikumus, balstoties uz Mateja un Lūkas evaņģēliju aprakstiem. Tā ir pirmā filma, kuras pirmizrāde notika Vatikānā.

Filmas centrā ir stāsts par Mariju un Jāzepu, viņu ceļu uz Bētlemi. Marijas lomā atveido Keiša Kāsla-Hjūsa, bet Jāzepu — Oskars Aizeks.

## Atsauces

## Ārējās saites
*
Krievu pavasaris

thumb|Separatisti Doneckā ar Krievijas karogiem
**Krievu pavasaris** (krievu: *Русская весна*) ir termins, kas apzīmē 2014. gada sākumā Krievijas atbalstītos separātisma un prokrieviskos protestus Ukrainas dienvidos un austrumos. Notikumu virkne sākās pēc 2014. gada revolūcijas Ukrainā un noveda pie Krievijas īstenotās Krimas aneksijas, kā arī bruņota konflikta sākuma Donbasā.

Terminu aktīvi lietoja Krievijas mediji un prokremliski aktīvisti, lai aprakstītu prokrieviskās kustības, kas, pēc oficiālās Krievijas retorikas, centās “aizsargāt krievvalodīgos iedzīvotājus”. Starptautiskā sabiedrība un Ukraina šos notikumus vērtē kā Krievijas hibrīdagresijas un militāras iejaukšanās sastāvdaļu.

Termins tika radīts apzināti kā pozitīvs tēls, atsaucoties uz “Arābu pavasari”, lai radītu priekšstatu par “tautas kustību”.

## Vēsturiskais fons
Pēc 2013.–2014. gada Euromaidana protestiem un prezidenta Viktora Janukoviča gāšanas Ukrainā valdīja politiska nestabilitāte. Reaģējot uz jaunās valdības proeiropeisko virzienu, Krievija sāka militāru un politisku spiedienu, kas kulminēja ar Krimas pussalas okupāciju februārī–martā 2014.

Tajā pašā laikā vairākās Ukrainas pilsētās ar lielu krievvalodīgo īpatsvaru sākās prokrieviski protesti, kurus organizēja vietējie aktīvisti, Krievijas politiskie konsultanti un nereti arī Krievijas specdienestu darbinieki.

## Galvenās norises

### Krimas aneksija
2014. gada februāra beigās neatzītas Krievijas bruņoto spēku vienības (“zaļie cilvēciņi”) ieņēma stratēģiskos objektus Krimā. 2014. gada martā anektēšanu Krievija pasludināja par “pievienošanos”, bet lielākā daļa pasaules to neatzina.

### Protesti Ukrainas austrumos
No 2014. gada marta līdz aprīlim separātisti ieņēma administratīvās ēkas Harkivā, Doneckā, Luhanskā, Odesā un citur. Lielākā daļa protestu ātri tika apspiesti, izņemot Doneckas un Luhanskas apgabalus, kur Krievijas militārais atbalsts nodrošināja ilgstošu konfliktu.

### Doneckas un Luhanskas “tautas republikas”
2014. gada aprīlī prokrieviskie separātisti pasludināja Doneckas Tautas Republiku (DTR) un Luhanskas Tautas Republiku (LTR). Šīs struktūras tika uzturētas ar Krievijas politisko, finansiālo un militāro palīdzību. DTR un LTR pastāvēšana un funkcionalitāte lielā mērā bija atkarīga no Krievijas sniegtā atbalsta. Starptautiskos pētījumos un ziņojumos plaši dokumentēts, ka Krievija nodrošināja šiem veidojumiem politisku, finansiālu, loģistisku un militāru palīdzību, tostarp militārā aprīkojuma piegādes, bruņotu personu atbalstu un administratīvās struktūras uzturēšanu. Līdz 2022. gadam DTR un LTR *de facto* kontrolēja daļu Doneckas un Luhanskas apgabala teritorijas, uzturot paralēlas pārvaldes, tiesu un drošības struktūras. 2022. gada februārī Krievija atzina DTR un LTR kā “neatkarīgas valstis”, bet vēlāk tā paša gada rudenī tās okupētās teritorijas tika anektētās.

## Ārējās saites
Jauno Līderu vidusskola

**Jauno Līderu vidusskola** ir Cēsu novada izglītības iestāde, kas atrodas Strautu ielā 4 Līgatnē.

## Vēsture
thumb|Līgatnes skolas ēka Skolas kalnā.
Pirmo skolu Līgatnē atvēra 1858. gadā. Tā atradās Gaujas ielā 2 Kiberkalnā, skolas ēka bija celta Līgatnes papīrfabrikas īpašnieka
Kārļa Kibera laikā pēc 1815. gada. Skolas klase bija ēkas otrajā stāvā, un pirmais skolotājs bija Dāvids Košs no Briežu muižas. 1862. gadā skolu pārcēla uz ēku Gaujas ielā 4 (Kiberkalna Staļļu mājās). 1863. gadā skolotājs Dāvids Košs pārgājis darbā uz jaunatvērto Nurmižu pagasta skolu, par skolotāju atnāca strādāt Eduards Ulpe no Vecpiebalgas. 1873. gadā skolu pārcēla uz agrāko fabrikas ēku Spriņģu ielā 4A. 
1886. gadā Baltijas rusifikācijas laikā skolu nodeva Izglītības ministrijas pārziņā. Ar 1888. gadu skola bija divgadīga, 1889. gadā tā pārcēlās uz jaunām telpām jaunuzceltajā mājā Pilsoņu ielā 4. 1891. gadā palielināja stundu skaitu krievu valodā, bet latviešu valodai agrāko 30 stundu vietā atvēlēja vairs tikai 18 stundas nedēļā. Gadsimta beigās latviešu valodā mācīja vienīgi latviešu valodu, dziedāšanu un ticības mācību. Līgatnes skolā mācīja arī vācu valodu. No 1896. gada skola bija trīsklasīga, 1897. gadā skolai piebūvēja vēl divas klases telpas ar kopēju gaiteni — garderobi. Mācību laiks bija dalīts divos semestros: no 15. augusta līdz 20. decembrim un no 10. janvāra līdz 14. jūnijam.
Pēc 1901. gada skolas piebūvē atradās liela zāle ar koridoru. Pēc Pirmā Pasaules kara skolu pārveidoja par 6 gadīgu pamatskolu.

Latvijas PSR laikā 1959. gada 1. oktobrī atklāja jaunuzbūvēto Līgatnes vidusskolas ēku. 2020. gadā Līgatnes vidusskola pārgāja uz kompetenču izglītības modeli, iegūstot Jauno līderu vidusskolas nosaukumu.

## Izglītības programmas
* Vispārējās pirmsskolas izglītības programma (kods 01011111)
* Speciālās pirmsskolas izglītības programma izglītojamajiem ar jauktiem attīstības traucējumiem
* Pamatizglītības programma (kods 21011111)
* Speciālās pamatizglītības programma izglītojamajiem ar mācīšanās traucējumiem
* Vispārējās vidējās izglītības programma (kods 31016011)

## Atsauces
Dauri

**Dauri** (mongoļu: *дагуур*) ir viena no 56 oficiāli atzītajām tautībām Ķīnā. Dauri tradicionāli apdzīvo ziemeļaustrumu Ķīnu (Iekšējā Mongolija un Siņdzjana). Pēc reliģiskajiem uzskatiem — šamanisti, budisti.  

Ir cieši saistīti ar mongoļiem, runā mongoļu saimes dauru valodā (tiek diskutēts, vai dauru valoda ir atsevišķa valoda vai mongolu valodas dialekts. Tai ir vairākas īpatnības, kas to atšķir no citām mongolu valodām, piemēram, daudzveidīgāka fonētika).   

## Atsauces

*
Šakīnas svīta

**Šakīnas svīta** ir vidusordovika (pēc senākiem datiem apakšordovika) kundas horizonta stratigrāfiskā vienība Baltijā. Pēc tam, kad Rita Ulste 1975. gadā izdalīja Cieceres svītu, lietuviešu ģeologs Jozas Paškēvičs to sadalīja divās daļās - krjuku un šakines ridās, pēdējai par stratotipu ņemot Šakīnas 27. urbuma griezumu 1355,6 - 1362,4 m intervālā. Vēlāk šakinas rida tika pārveidota par svītu kundas horizonta sastāvā, bet krjuku svīta tika pieskaitīta zemākajam volhovas horizontam. Svīta nosaukta Lietuvas mazpilsētas, Šakīnas vārdā, pie kuras tika izveidots stratotipiskais dziļurbums. Otrs stratotipiskais griezums ir Krjuku 146. urbuma 1096–1107,5 m intervālā.

## Apraksts
Šakīnas svītu veido mālaini zaļganpelēki un pelēki neskaidras viļņainslāņotas tekstūras merģeļi ar retām pelēku un sarkanīgu kaļķakmeņu un merģeļu starpkārtām. Merģeļos ir sastopami lieli trilobītu fragmenti, reti bezslēdzenes pleckāji un graptolīti. Pēdējie parasti sastopami pelēkajos merģeļos un ir raksturīga faunas grupa priekš šakīnas svītas nogulumiem. Svītas maksimālais biezums — 2,5 m ir konstatēts Stūru 8. urbuma griezumā. Šakīnas svītai ir daudz šaurāks izplatības areāls, nekā zem tās esošajai krjuku svītai, un tā aizņem tikai Jelgavas paleoielieces vidusdaļu.

Šakīnas zaļganīgi un tumši pelēkie mālainie merģeļi veidojās salīdzinoši dziļā šelfa daļā. Merģeļu masīvā un neskaidri slāņotā tekstūra liecina par mālaini karbonātisku un karbonatiski mālainu dūņu uzkrāšanos zem viļņu darbības zonas. Bentosa faunas kompleksa nabadzība. ko pārstāv trilobīti un ostrakodi, norāda uz sedimentācijas apgabala nozīmīgu dziļumu. To apstiprina arī šakīnas svītā atrastie graptolīti.  

### Igaunijā un Lietuvā
Igaunijā šakīnas svīta ir izplatīta valsts dienvidu daļā. To veido pelēki argillīti un merģeļi, kā arī pelēki glaukonītu saturoši kaļķakmeņi, kuros fosilā veidā ir atrodami pārsvarā trilobīti. Lietuvā svīta ir izplatīta tās ziemeļrietumu daļā. Tās maksimalais biezums ir 9,2 m.

## Paleontoloģiskais raksturojums
Šakīnas svītas nogulumos ir konstatēta samērā bagātīga graptolītu, trilobītu un ostrakodu fauna, kuras starpā vissvarīgākā nozīme ir *[[Aulograptus cucullus]]*, *[[Glyptograptus austrodentatus|Glyptograptus ex gr. austrodentatus]]*, *[[Glyptograptus dentatus|Gl. dentatus]]*, *[[Tristichograptus ensiformis]]*, *[[Diplograptus ellesi]]*, *[[Asaphus expansus]]*, *[[Asaphus raniceps|A. raniceps]]*, *[[Tallinnellina primaris]]*, *[[Ogmoopsis bocki]]*. *Aulograptus cucullus* paliekas nodrošina sugu iekļaujo nogulumu korelāciju ar *[[Didymograptus bifidus]]* zonu un tādējādi nosaka to kundas vecumu.

## Atsauces
Motagva

**Motagva** () ir 486 kilometrus gara upe Gvatemalā, kas ietek Hondurasas līcī. Niecīgu posmu pašā upes lejtecē, tā kalpo par Gvatemalas un Hondurasas robežu.

Sākas Gvatemalas rietumu kalnājos un tek austrumu virzienā. Upe iezīmē Montagvas ģeologiskā lūzuma zonu, kur satiekas Ziemeļamerikas un Karību tektoniskās plātnes, tāpēc šeit biežas zemestrīces. Upes baseinā atrodas jau aizvēsturē zināmas jadeīta atradnes, kas svarīgas olmeku, maiju un acteku kultūrās. 21. gadsimta pirmajā pusē upe kļuvusi par vienu no visvairāk piesārņotākajām upēm pasaulē.

## Ārējās saites
Anete Namiķe

**Anete Namiķe** (dzimusi  Rīgā) ir latviešu pludmales volejboliste. Visvairāk spēlējusi pārī ar Varvaru Brailko. 2020. gada Eiropas U-20 čempione pārī ar Varvaru Brailko un 2025. gada NCAA pirmās divīzijas čempionāta uzvarētāja pārī ar Denielu Konstantinovu.

A. Namiķe ir uzaugusi Mārupē, mācījusies Āgenskalna Valsts ģimnāzijā.

2025. gada jūnijā A. Namiķe paziņoja par profesionālā sporta karjeras beigām.

## Atsauces

## Ārējās saites
Liks Montaņjē

**Liks Antuāns Montaņjē** (; dzimis , miris ) bija franču virusologs, retroviroloģijas un biomedicīnas pētnieks, viens no nozīmīgākajiem 20. gadsimta beigu vīrusu bioloģijas speciālistiem. Viņa zinātniskais darbs aptvēra RNS vīrusu struktūru, replikācijas mehānismus, onkogēnos vīrusus, imūnpatoloģiju un hronisku infekcijas slimību izpēti. Lielāko karjeras daļu Montaņjē strādāja Parīzes Pastēra institūtā, vēlāk piedaloties arī starptautiskos AIDS profilakses un sadarbības projektos. Montaņjē visplašāk pazīstams kā viens no cilvēka imūndeficīta vīrusa (HIV) atklājējiem. 1983. gadā viņš kopā ar Fransuāzu Barē-Sinūsi un kolēģiem Pastera institūtā izolēja jaunu retrovīrusu, kas izraisīja iegūtā imūndeficīta sindromu (AIDS). Šis atklājums kļuva par pagrieziena punktu mūsdienu medicīnā, jo tas ļāva izstrādāt diagnostikas testus, epidemioloģiskos modeļus un vēlāk arī ārstēšanas stratēģijas, būtiski mainot globālās sabiedrības veselības pieeju AIDS epidēmijai.

Turpmākajos pētījumos tika apstiprināta HIV etioloģiskā loma AIDS attīstībā, un Montaņjē aktīvi pētīja vīrusa mainīgumu, pārneses ceļus, HIV-1 un HIV-2 raksturojumu, kā arī tā izplatību pasaulē, ietekmējot gan klīnisko viroloģiju, gan imunoloģiju. Viņa darbs būtiski sekmēja izpratni par cilvēka retrovīrusu bioloģiju un imūnsistēmas patoloģijām. Par HIV atklāšanu Montaņjē 2008. gadā saņēma Nobela prēmiju fizioloģijā vai medicīnā, kuru viņš dalīja ar Fransuāzu Barē-Sinūsi (par HIV atklāšanu) un Haraldu cur Hauzenu (par cilvēka papilomas vīrusa un dzemdes kakla vēža saistības atklāšanu). Šis apbalvojums nostiprināja viņa vietu mūsdienu viroloģijas un infekcijas slimību pētniecības vēsturē kā vienam no centrālajiem HIV/AIDS zinātniskās izpētes pionieriem.

## Ārējās saites
Kampišķu vecticībnieku lūgšanu nams

**Kampišķu vecticībnieku lūgšanu nams** ir vecticībnieku dievnams, kas atrodas Rēzeknes novada Ozolaines pagasta Kampišķos uz dienvidrietumiem no Rēzeknes. Pirmais koka lūgšanu nams zināms no 1791. gada. Pašreizējais tiek datēts ar 10. gadsimta beigām. Rekonstruēts 20. gadsimta trīsdesmitajos gados pēc Vladimira Šervinska projekta.

## Ārējās saites
Baltijas latviešu sociāldemokrātiskā strādnieku organizācija

**Baltijas latviešu sociāldemokrātiskā strādnieku organizācija** (**BLSDSO**) bija pirmā latviešu socialdemokrātiskā organizāciju un grupu apvienība Latvijas teritorijā, kurai bija liela nozīme latviešu sociāldemokrātisko organizāciju apvienošanā un nostiprināšanā.

BLSDSO izveidoja 1902. gada aprīlī, apvienojot vairāk nekā 1000 biedru no Rīgas, Talsu, Venstpils un Liepājas sociāldemokrātiskām organizācijām. Organizācijas centrālajā komitejā tika ievēlēti Ansis Buševics, Vilis Dermanis, Jānis Jansons-Brauns, J. Kažmers, Jānis Luters, Jānis Ozols-Zars un J. Treimanis.

Propagandas darba vadīšanai tika izveidota Rīgas komitejas propagandistu kolēģija, bet ārzemēs, sākot ar nr. 7., tika izdots laikraksts "Sociāldemokrāts" Friča Roziņa vadībā.

1903. gadā J. Luters un J. Treimanis iekārtoja nelegālu tipogrāfiju, kur iespieda uzsaukumu, bet no 1904. gada marta — laikrakstu "Cīņa". 1904. gada sākumā BLSDSO pievienojās arī Kurzemes sociāldemokrātiskā grupa.

1904. gada jūnijā Rīgā notika latviešu sociāldemokrātisko organizāciju 1. kongress, kas uz BLSDSO pamata nodibināja LSDSP.

## Atsauces
Bičūnu svīta

**Bičūnu svīta** ir vidusordovika (pēc senākiem datiem apakšordovika) kundas horizonta stratigrāfiskā vienība Latvijā un Lietuvā. Svītu 1980. gadā izveidoja E. Laškovs, J. Paškevičus un N. Sidaravičiene Butkūnu urbuma griezumā 737,9—739,35 m intervālā. Svītas izplatība neaprobežojas ar Latvijas dienvidaustrumu daļu, bet ļoti līdzīgi nogulumi ir konstatēti Staiceles 4., Ovīšu 94., Ventspils D-3., Kolkas 54. urbumu griezumos valsts ziemeļos. 

## Apraksts
Svītai ir raksturīga heterogēna uzbūve un sastāvs. Stratotipa griezumā tā ir sadalīta trijās ļoti neliela biezuma ridās — gindvilas, mikonas un objalas, kas atškiras ar iežu krāsojumu. Datu nepietiekamība pagaidām neļauj veikt šāda veida dalījumu ridās Latvijas teritorijā. Bičūnu svītu veido pārsvarā pelēki un tumšpelēki kaļķakmeņi, kas augšdaļā satur sarkanīgi brūnu kaļķakmeņu starpkārtas. Kaļķakmeņiem ir viļņoti un neskaidri slāņota tekstūra. Tajos ir atrodamas daudzskaitlīgas ar okeru klātas izskalojumu virsmas un pseidooolītu sakopojumi, kā arī bezformīgus getīta ieslēgumus (Mežciema un Ludzas 15. urbumi). Reizēm svītas apakšdaļā ir sastopami glaukonīta graudi (Staiceles 4. urbums).

Bičūnu svītas biezums mainās no 1 m (Baltinavas 17. urbums) līdz 6 m (Ludzas 15. urbums). Svītas apakšējā robeža tiek noteikta pēc apakšējo sarkanīgi brūni krāsotu nogulumu nomaņas pret bičūnu pelēkajiem nogulumiem. Karotāžas diagrammā robeža tiek fiksēta pēc šķietamās pretestības palielināšanās bičūnu kaļķakmeņiem, salīdzinājumā ar apakšā esošajiem drāseiķu svītas nogulumiem.

## Paleontoloģiskais raksturojums
Bičūnu svītas nogulumi satur volhovas-kundas vecuma ostrakodu sugas: *[[Conchoprimitia gammae]]*, *[[Steusloffia polynodulifera]]*, *[[Ogmoopsis variabilis]]*, *[[Ogmoopsis vesperi|O. aff. vesperi]]*, *[[Sigmobolbina sigmoidea|Sigmobolbina aff. sigmoidea]]*. Svītā ir arī konstatēta tipiski kundas nogulumiem raksturīga suga *[[Pinnatulites procera]]*. No hitinozojiem bičūnu svītā var minēt vidusordovika sugas *[[Cyathochitina calix]]* un *[[Conochitina primitiva]]*.

## Atsauces
Jodupes svīta

**Jodupes svīta** ir vidusordovika (pēc senākiem datiem apakšordovika) kundas horizonta stratigrāfiskā vienība Latvijā un Lietuvā. 1980. gadā E. Laškovs, J. Paškevičus un N. Sidaravičiene izveidoja rokišķu svītu Butkūnu urbuma griezumā, 732,4—737,9 m intervālā un sadalīja to divās daļās: jodupes un vaidlenas ridās. Vēlāk jodupes rida tika pārveidota par svītu kundas horizonta sastāvā un tās stratotips ir Butkūnu 241. urbuma griezumā, 734,5–737,0 m intervālā. Svīta ir nosauktas Jodupes mazpilsētas vārdā, Lietuvā. Svīta Latvijas teritorijā ir izplatīta apmēram tajā pašā areālā, kā zem tās esošā bičūnu svīta, tikai valsts ziemeļu daļā svītas platība ir nedaudz mazāka kā to balstošajai svītai.

## Apraksts
Jodupes svītu veido sarkanīgi brūni kaļķakmeņi ar zaļganīgi pelēkiem plankumiem un dzeltenām joslām. Retāk tā sastāv no pelēkas varietātes kaļķakmeņiem ar sarkanīgi brūniem plankumiem (Atašienes 9., Baltinavas 17. urbumi). Kaļķakmeņiem ir neskaidri viļņota un slāņota tekstūra. Nogulumos diezgan raksturīgi ir getīta pseidooolītu ieslēgumi, kas novērojami gandrīz visos Latvijas dienvidaustrumu griezumos. Šī paša vecuma nogulumos Latvijas ziemeļos tādu nav. Ludzas 15., Atašienes 9. un Maltas 105. urbumos ir konstatētas daudzskaitlīgas (līdz 10) izskalojuma virsmas, kas impregnētas ar dzelzs hidroksīdiem. Svītas biezums valsts dienvidaustrumos ir no 2,3 m (Višķu 25. urbums) līdz 6,5 m (Atašienes 9. urbums). Latvijas ziemeļos biezums sasniedz 11 m (Ovīšu 94. urbums).

### Lietuvā
Jodupes svīta ir izplatīta visā Lietuvas teritorijā, izņemot valsts austrumu daļu. Lietuvas ziemeļrietumu daļā un Nemunas zemienē vislielākis svītas biezums ir 8,8 metri, bet valsts centrālajā daļā — 4,9 metri. Svītu veido brūngani pelēki detrītiski kaļķakmeņi un merģeļi. Nogulumos ir daudz lūzuma virsmu.

## Atsauces
Taudenni

**Taudenni** () ir kalnraču ciemats Mali, Taudenni reģionā. Atrodas valsts ziemeļos Sahāras Tanezrufta tuksnesī  uz ziemeļiem no valsts galvaspilsētas Tombuktu. Taudenni ir formālais Taudenni reģiona administratīvais centrs, bet infrastruktūras trūkuma dēļ reģiona administratīvās iestādes atrodas kaimiņu reģiona Tombuktu pilsētā.

Taudenni atrodas Tanezrufta tuksnesī, kas ir viens no planētas karstākajiem un sausākajiem reģioniem. Vidējā gaisa temperatūra no aprīļa līdz septembrim pārsniedz 40 °C , bet jūlijā pat 47.9 °C, kas ir augstākā temperatūra šādā augstumā virs jūras līmeņa. Ziemas mēnešos vidējā temperatūra ir ap 27 °C. Gada vidējais nokrišņu daudzums ir 1—2 cm.

## Vēsture
Taudenni sāls raktuves zināmas vismaz kopš 1586. gada. 1906. gadā raktuves apmeklēja franču karavīrs Eduārs Kortjē ar kamieļu jātnieku vienību un vēlāk nopublicēja raktuvju aprakstu. Tajā laikā vienīgā būve pie raktuvēm bija ar vaļņiem apjoztais Smidas cietoksnis. Raktuves atrodas uz izžuvuša sālsezera un šeit tiek iegūta augstvērtīga ar jodu bagāta akmenssāls. Sāls tiek iegūta ar rokām līdz 4 m dziļās bedrēs. Gadsimtu gaitā sālsbedres izplatījušās plašā apvidū un jau Kortjē laikā galvenā ieguve notika 3 km uz dienvidiem no cietokšņa, bet mūsdienās — jau 9 km tālu. 2007.—2008. gadā raktuvēs strādāja ap 350 racēju vienībām, katrā viens pieredzējis kalnracis un 2 strādnieki.

Iegūto sāli tradicionāli divreiz gadā ar kamieļu karavānām transportēja cauri tuksnesim uz Tombuktu un ceļš aizņēma ap 3 nedēļām. Karavānās bija līdz pat 4000 kamieļu un pārvadāja 35—50 tūkstošus sāls plātņu. Kamieļu karavānas sāls transportēšanai tika izmantotas līdz pat 20. gadsimta 2. pusei un tikai kopš nesena laika transportam izmanto pilnpiedziņas autotransportu.

1969. gadā Taudenni Musas Traorē režīms uzbūvēja cietumu, kurā ieslodzīja režīma pretiniekus, tajā skaitā bijušos valdības locekļus. Ieslodzītos nodarbināja sāls raktuvēs un daudzi no tiem mira. Kapsētā blakus cietumam ir ap 140 apbedījumu un tikai kādam ducim no tiem ir zināmi mirušo vārdi. Cietums slēgts 1988. gadā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Popes pamatskola

thumb|Popes pagasta pamatskolas skolotāji un skolēni (pēc 1921. gada)
**Popes pamatskola** ir Ventspils novada pašvaldības pamatizglītības iestāde, kas atrodas novada dienvidaustrumu daļā, Popes pagasta Popē.

## Vēsture
Popes skolu dibināja 1851. gada 15. oktobrī, līdz 1893. gadam skolu vadīja un tajā strādāja tikai viens skolotājs — Frīdrihs Feldmanis. No 1893. līdz 1938. gadam par skolotāju un skolas pārzini strādāja Frīdriha Feldmaņa dēls Ernests Feldmanis. Skolēnu skaits sākumā bija ap 60. Pa lielākai daļai skolā iestājās vecumā no 13 līdz 14 gadiem. Pirmajos gados skolā bija trīs telpas. Divās bija klases, bet trešajā dzīvoja skolotājs. Siltums skolotāja dzīvoklī nāca pa sienā iztaisītu caurumu no klases. Sākumā skolu apgaismoja ar skaliem un svecēm, vēlāk ar petrolejas lampām. Telpas bija ļoti mazas. Vienā un tai pašā telpā skolēni mācījās, ieturēja azaidu, naktīs pārgulēja uz salmu maišeļiem, ko no rīta turpat mācību telpā sakrāva kaudzē. Kamēr vasarā lielākā daļa skolēnu gāja peļņā, arī skolotājs kopa zemi. Ziemā mācīja saviem skolēniem lasīšanu, rakstīšanu, ticības mācību, rēķināšanu, vēlāk arī ģeogrāfiju. Pastāvēja tā saucamā gada skola (vācu skola). Tā darbojās visu gadu, arī vasarā. Šajā skolā bez parastajiem priekšmetiem bija jāmācās arī vācu valoda, krievu valoda un zīmēšana. Skolēnu skaitam pieaugot, sāka strādāt viens palīgskolotājs. Par palīgskolotājiem strādāja šīs pašas skolas skolēni — Grieze, Bērze, Neimanis, Sproģis, Dinsbergs, Kleinbergs, Rencs, Pāliņš, Urbens, Lilans.
1880. gadā skolas galā piebūvēja lielu klasi un meiteņu guļamistabu, bet 1894. gadā ēkai uzcēla otro stāvu. 1921. gadā Popes skolu pārvērta par sešgadīgo. Sāka strādāt vēl divi palīgskolotāji — Jansone (Feldmane) un Irbe (Tomsone). Visā skolā strādāja trīs skolotāji. 1923. gadā notika pamatskolas pirmais izlaidums. Sākot ar 1925. gadu, skolā darbojās skauti, gaidas un pionieri. Nodibinoties Kārļa Ulmaņa valdībai, pionieru organizāciju pārveidoja par mazpulku organizāciju. Skolā bija bibliotēka ar 300 grāmatām.

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā skolu pārcēla uz Popes muižas pili. Muižas kungu mājai, tāpat pārvaldnieka namam un zirgu stallim uzlika jaunu kārniņu jumtu, nokrāsoja fasādi.

## Izglītības programmas
* Pirmsskolas izglītības programmu, kods 01011111;
* Speciālās pirmsskolas izglītības programmu ar garīgās attīstības traucējumiem, kods 01015811;
* Pamatizglītības programma, kods 21011111;
* Speciālās pamatizglītības programmu izglītojamiem ar mācīšanās traucējumiem, kods 21015611.

## Atsauces
Lotosu dzimta

**Lotosu dzimta** (*Nelumbonaceae*) ir proteju rindas dzimta, kurā klasificēta viena dzīva ģints — lotosi (*Nelumbo*). No fosilijām ir zināmas vismaz piecas citas, izmirušas ģintis: *Nelumbites*, *Exnelumbites*, *Paleonelumbo*, *Nelumbago* un *Notocyamus.*

## Atsauces
Rihards Lozbers

**Rihards Lozbers** (dzimis  Talsos) ir latviešu biatlonists. 2026. gada olimpisko spēļu dalībnieks, Pasaules junioru un jauniešu čempions.

## Karjera
R. Lozbers ir Talsu novada sporta skolas audzēknis.  15 gadu vecumā viņš debitēja pieaugušo sacensībās, startējot IBU kausā, un ieņēma 78. vietu sprintā. Pēc nedēļas Jakušicē, Polijā, piedalījās IBU kausā junioriem, kur distancē ar kopēju startu ieņēma 11. vietu. 2025. gada Eiropas čempionātā junioriem Altenbergā viņš individuālajā 15 km distancē nefinišēja, bet sprintā ieņēma 72. vietu. Kopā ar Esteri Volfu piedalījās 1+1 jauktajā stafetē un izcīnīja 7. vietu. Tajā pašā gadā Pasaules čempionātā jauniešiem un junioriem, kas risinājās Estešundā, Lozbers starēja jauniešu kategorijā. Čempionāta sākumā viņš ieņēma 46. vietu individuālajā diatncē, tad ar jauktās stafetes komandu ieņēma 14. vietu, bet sacensības noslēdza ar divām 16. vietām — sprintā un distancē ar kopēju startu. Sezonas turpinājumā sekmīgi starēja IBU kausa pēdējos divos posmos, kas notika Otepē, izpildot Pasaules kausa kvalifikāciju. Iedzīšanā iekļuva labāko 40 vidū, nopelnot IBU kausa punktus. Savā 16 gadu dzimšanas dienā  Holmenkollenē debitēja Pasaules kausa sacensībās un ar piecām kļūdām šaušanā ieņēma 101. vietu sprintā.

2025.—2026. gada sezonu iesāka IBU kausā. Divos sprintos Obertilliahā ieņēma 17. un 19. vietu, abas reizes uzrādot trešo slēpošanas laiku. Pēc tam tika izsaukts uz galveno Latvijas komandu startam Pasaules kausā. 2026. gada Eiropas čempionātā junioriem Imatrā Lozbers izcīnīja divas bronzas medaļas: 15 km individuālajā distancē un 1+1 jauktajā stafetē, kur starēja kopā ar Esteri Volfu. Viņš tika iekļauts Latvijas izlases sastāvā dalībai . Savā debijas olimpiādē labāko individuālo rezultātu sasniedza sprintā, kur ieņēma 32. vietu. 2026. gada Pasaules čempionātā jauniešiem Lozbers izcīnīja zelta medaļu 12,5 kilometru individuālajā distancē. Jauktajā stafetē startēja junioru kategorijā un kopā ar Matīsu Meirānu, Elzu Bleideli un Esteri Volfu ieguva vēl vienu zelta medaļu. Čempionāta turpinājumā jauniešu grupā Lozbers izcīnīja vēl divas sudraba medaļas — sprintā un distancē ar kopēju startu.

Sezonas turpinājumā Pasaules kausa posmā Otepē 14. martā viņš iedzīšanas sacensībās finišēja 31. vietā, 16 gadu vecumā kļūsotot par visu laiku visjaunāko biatlonistu, kas ieguvis punktus Pasaules kausā. Sezonas pēdējā Pasaules kausa posmā Holmenkollenē sasniedza jaunu karjeras rekordu, ar precīzu šaušanu ieņemot 21. vietu sprintā.

## Karjeras rezultāti

### Olimpiskās spēles

### Pasaules kausa kopvērtējums

### Pasaules čempionāts jauniešiem un junioriem

### Eiropas čempionāts junioriem

## Atsauces

## Ārējās saites
Grigorijs Deņisovs

**Grigorijs Deņisovs** (dzimis , miris ) bija Ozolaines pagasta Kampiškos dzimis Sarkanās armijas seržants Otrajā pasaules karā, 1. pakāpes Tēvijas Kara ordeņa kavalieris.

Iesaukts Sarkanajā armijā 1944. gada 12. augustā, kad PSRS otrreizēji okupēja Latviju. Gājis bojā Kurzemes katla kaujās 1944. gada 24. decembrī pie Rudiņiem (*Рудини*), visticamāk mūsdienu Lestenes pagastā. Pēc oficiālās versijas esot ar savu ķermeni aizsedzis pretinieka dzotu. Tika ierosināts apbalvošanai ar Padomju Savienības varoņa nosaukumu. Ierosinājumu atbalstīja arī korpusa komandieris, tomēr Deņisovu pēc nāves apbalvoja ar Tēvijas Kara ordeni. Pēc kara pārapbedīts Dobelē.

## Ārējās saites
Treviss Pastrana

**Treviss Alans Pastrana** (; dzimis ) ir profesionāls amerikāņu sportists, kas pazīstams ar saviem panākumiem vairākās disciplīnās, tostarp motofrīstailā, rallijā, NASCAR un kaskadieru triku izpildījumā. Viņš kļuva ievērojams 2000. gadu sākumā, kļūstot par daudzkārtēju *[[X Games]]* zelta medaļnieku un izcīnot panākumus motofrīstaila, tostarp 2006. gadā būdams pirmais, kurš sacensībās veica dubulto atpakaļsalto. Pirms savas motofrīstaila karjeras Pastrana bija arī veiksmīgs motokrosa dalībnieks, iegūstot titulus AMA Motokrosa un Superkrosa 125cm³ čempionātos attiecīgi 2000. un 2001. gadā.

Ārpus motosporta Pastrana ir četrkārtējs *[[Rally America]]* čempions un ir piedalījies *[[Global RallyCross]]* sacensībās. Pastrana piedalījies arī NASCAR sacensībās, tostarp *[[Nationwide Series]]* un *[[Truck Series]]* sacensībās. 2022. gadā viņš kļuva par pasaules čempionu Pirmās klases Pasaules motorlaivu čempionātā kopā ar britu motorlaivu braucēju Stīvu Kērtisu.

2003. gadā Pastrana līdzdibināja izklaides zīmolu *[[Nitro Circus]]*, kas producē tiešraides šovus, televīzijas seriālus un filmas ar ekstrēmiem trikiem un sporta priekšnesumiem. Neatkarīgi no *Nitro Circus* Pastrana piedalījies vairākos augsta līmeņa kaskadieru trikos, tostarp veiksmīgos Īvela Knīvela slaveno triku atveidojumos.

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Londonas Centrālā mošeja

{
  "type": "ExternalData",
  "service": "geoshape",
  "ids": "Q1811339"
}


**Londonas Centrālā mošeja** () ir mošeja, kas atrodas Lielbritānijas galvaspilsētas Londonas Vestminsteras rajonā, uz rietumiem no Rīdžentparka. 

1944. gadā ar karaļa Džordža VI piedalīšanos atklāja Islāma kultūras centru. Mošejas celtniecība noritēja no 1974. līdz 1977. gadam pēc britu arhitekta Frederika Giberda (1908 – 1984) projekta. Mošejas celtniecību finasiāli atbalstīja Saūda Arābija un AAE. 5400 cilvēku ietilpīgā mošeja ir īpaša ar savu milzīgo apzeltīto kupolu. Uz ziemeļiem no Centrālās mošejas atrodas Vinfīldas pils (*Winfield House*) - oficiālā ASV vēstnieka rezidence.

## Attēlu galerija

Hanover Gate Lodge and Regent's Park Mosque - geograph.org.uk - 4430094.jpg
Inside london central mosque.jpg
Quiet corner, Central London Mosque, Park Road NW8 - geograph.org.uk - 3529699.jpg


## Ārējās saites

*
SKS 74. ekspedīcija

**SKS 74. ekspedīcija** (*Expedition 74*, *ISS-74*, *Экспедиция МКС-74*) ir ASV Nacionālās aeronautikas un kosmosa administrācijas (*NASA*), Krievijas *[[Roskosmos]]*, Japānas *[[JAXA]]* un Eiropas Kosmosa aģentūras (EKA) kosmonautu pastāvīgā ekspedīcija Starptautiskajā kosmosa stacijā (SKS) no 2025. gada 9. decembra.

## Ekspedīcijas gaita
74. ekspedīcija sākās 2025. gada 9. decembrī ar kosmosa kuģa *[[Sojuz MS-27]]* atvienošanos un turpināsies līdz kosmosa kuģa *[[Sojuz MS-28]]* atvienošanai 2026. gada jūlijā.

## Apkalpe

## Ārējās saites

* 74. ekspedīcija NASA mājas lapā
Dārta Neimane

**Dārta Neimane** (dzimusi ) ir latviešu skeletoniste, Pasaules kausa dalībniece. Viņa ir 2024. gada ziemas jaunatnes olimpisko spēļu sudraba medaļas ieguvēja un 2025. gada Eiropas U-20 čempione.

## Karjera
Ar skeletonu D. Neimane sāka nodarboties 2021. gadā, pirms tam trenējās vieglatlētikas daudzcīņā. 2022. gada novembrī viņa debitēja Eiropas kausa posmā Lillehammerē, ieņemot 21. vietu. 2023. gadā viņa piedalījās "Omega" jaunatnes sacensību seriālā, kurā labāko panākumu guva 8. decembrī Insbrukā, kur izcīnīja 3. vietu. 2024. gada Pasaules čempionātā junioriem Lillehammerē ieņēma 12. vietu, bet U-20 kategorijā ierindojās 8. vietā. Startējusi 2024. gada ziemas jaunatnes olimpiskajās spēlēs Alphensijas trasē Phjončhanā, Dienvidorejā, un izcīnījusi sudraba medaļu.

Pasaules kausā Neimane debitēja  Sanktmoricā ar 31. vietu. Tajā pašā dienā viņa startēja arī jauktajā komandu stafetē un kopā ar Dāvi Valdovski ieņēma 15. vietu. 2025. gada Pasaules čempionātā junioriem, kas arī notika Sanktmoricā, ieguva 11. vietu, bet U-20 ieskaitē — 6. vietu. Tā paša gada Eiropas junioru čempionātā Siguldā viņa izcīnīja sudraba medaļu, bet U-20 ieskaitē uzvarēja. Tas vienlaikus bija arī Eiropas kausa posms, kurā Neimane ieguva 3. vietu.

2025.—2026. gada sezonas pirmajā Pasaules kausa posmā Kortīnā d'Ampeco pirmo reizi iekļuva desmitniekā jauktajā komandu stafetē, kur startēja kopā ar Emīlu Indriksonu un ieņēma 8. vietu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Marta Andžāne

**Marta Andžāne** (dzimusi  Valmierā) ir latviešu skeletoniste, Pasaules kausa dalībniece.

## Karjera
Ar skeletonu M. Andžāne sāka nodarboties 2021. gadā. Eiropas kausā pirmo reizi piedalījās  Lillehammerē un ieguva 12. vietu. 2023. gadā viņa piedalījās "Omega" jaunatnes sacensību seriālā, kur četras reizes izcīnīja otro vietu un divreiz bija trešā. 2024. gada Pasaules čempionātā junioriem Lillehammerē viņa ieņēma 4. vietu, bet U-20 kategorijā ieguva bronzas medaļu. Viņa piedalījās 2024. gada ziemas jaunatnes olimpiskajās spēlēs Dienvidkorejā un ieņēma 5. vietu.

2024. gada decembrī Andžāne divreiz ieguva godalgotas vietas Eiropas kausa posmā Lillehammerē, ieņemot 2. un 3. vietu. Viņai bija paredzēta debija Pasaules kausā  Siguldā, bet savainojuma dēļ nestartēja. Vēlāk bija spiesta izlaist arī atlikušo sezonas daļu.

Pasaules kausa sacensībās pirmo reizi piedalījās  Kortīnā d'Ampeco un ieņēma 27. vietu. Kopā ar Dāvi Valdovski startēja arī komandu sacensībās, kur ierindojās 14. vietā.

2026. gada ziemas olimpiskajās spēlēs M. Andžāne ieguva 17. vietu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Mopti

**Mopti** () ir pilsēta Mali, Mopti reģiona administratīvais centrs un lielākā apdzīvotā vieta. Atrodas valsts austrumos Bani upes labajā krastā pie tās ietekas Nigērā  no valsts galvaspilsētas Bamako. Izvietojusies uz vairākām salām Nigēras iekšzemes deltā un palu laikā vienīgais savienojums ar sauszemi ir 12 km garā estakāde uz Sevari; dažkārt Mopti tiek dēvēta par «Mali Venēciju». Mopti komūnā ietilpst pati Mopti pilsēta un Sevare austrumos. Nozīmīgs tirdzniecības un transporta centrs — upes osta un lidosta.

## Vēsture
Pilsētu 19. gadsimtā dibināja bozo tauta. Toreiz to dēvēja par *Saghan* — ‘pulcēšanās vieta’. 1919. gadā, kad Franču Sudāna bija Francijas kolonija, Mopti pilsēta ar vispārēju dekrētu tika izveidota kā jaukta komūna, ko pārvaldīja mērs—administrators. Tā kļuva par pilnībā funkcionējošu pašvaldību 1956. gadā, ievērojot Francijas 1955. gada 18. novembra likumu. Tagad to pārvalda pašvaldības padome, ko ievēl viena vēlēšanu kolēģija, kuras priekšgalā ir mērs, kas ievēlēts no tās locekļu vidus.

## Atsauces

## Ārējās saites
Duencas reģions

**Duencas reģions** () ir viens no Mali administratīvajiem reģioniem. Tas atrodas valsts centrālajā daļā, Sāhelā. Robežojas austrumos ar Burkinafaso, ziemeļos ar Tombuktu, rietumos — ar Mopti, bet dienvidos — ar Bandiagaras reģionu. Reģiona administratīvais centrs un lielākā apdzīvotā vieta ir Duenca. Lēmums par reģiona dibināšanu pieņemts 2012. gadā, nodalot patstāvīgā reģionā Mopti reģiona Duencas apriņķi, bet ieilgušās karadarbības dēļ tas tika īstenots tikai 2023. gadā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Zibproza

**Zibproza** ir jaunveidots literatūras žanrs, tehniski īsais stāsts, kuram raksturīgs īss teksts (parasti līdz 1000 vārdiem). Tas ir arī vispārējs termins, kas aptver dažādus īsa formāta darbus, piemēram, dzejprozu, īsas esejas un citus radošās daiļliteratūras un dokumentālās literatūras darbus. Formālā zibprozas atšķirība no īsstāsta ir tās sakāpinātā atmosfēra, tai ir nozīmīgs konteksts, kur un kad tā publicēta, improvizēts stils. Tomēr zibproza, atšķirībā no vinjetes, saglabā pilnu stāstam raksturīgo struktūru un ir pabeigts vēstījums, ietverot tādus elementus kā tēlu attīstība, sižeta attīstība un atrisinājums koncentrētā veidā.

Zibprozas žanra aizsākums formāli saistās ar 1996. gadu, kad tika izdota īpaši īso stāstu antoloģija, kas saturēja gandrīz 100 autoru darbus. Savā 2008. gada esejā “Piezīmes par īsā stāsta definīciju” Ešlijs Čantlers izteicās, ka šī forma ir “ideāli piemērota e-pasta, īsziņu, saīsinājumu un uzmanības deficīta hiperaktivitātes traucējumu paaudzei”. Kopš 2011. gada Jaunzēlandē parādījās tiešsaistes žurnāls *Flash Frontier*. Tomēr zibprozas termins tika formalizēts tikai 2018 gadā, llai gan kā *flash fiction* lietots vismaz no 1977. gada. Faktiski zibprozai var pieskaitīt daudzus vēsturiskus literārus darbus un to fragmentus kopš vissenākajiem laikiem, piemēram, Ēzopa fabulas.

Zibprozas galējās formas ir mikrostāsti ar formalizētu garumu — parasti 100 vārdu, taču pastāv dažādas citas versijas. Parasti mikrostāsta garums ir līdz 400 vārdiem, kas pārsedzas ar zibprozas versijām no 300 vārdiem.

Latvijā zibproza sāka attīstīties 2020. gados literāro konkursu iespaidā, tomēr žanra neskaidro robežu dēļ tai nereti pieskaita darbus, kuru atbilstība tai ir apstrīdama.

## Atsauces
Duenca

**Duenca** () ir pilsēta Mali, Duencas reģiona administratīvais centrs un lielākā apdzīvotā vieta. Atrodas valsts vidusdaļā ielejā starp Bandiagaras kalniem dienvidos un Grandamijas kalniem ziemeļos  no valsts galvaspilsētas Bamako.

## Vēsture
Duencas apkārtne kopš seniem laikim bija blīvi apdzīvota, un Vagadū impērijas uzplaukuma laikā aptuveni no 700. līdz 1200. gadam mūsu ērā tā bija rūpnieciska mēroga dzelzs ieguves vieta.

Duenca ir galvenā pilsēta vēsturiskajā 19. gadsimta fulbu Haajras karalistē. Tās nosaukums (*Haayre* nozīmē ‘akmeņaina vieta’) apraksta akmeņainos atsegumus, kas dominē daudzās vietās netālu no Duencas un visā tās vēsturē ir nodrošinājuši aizsardzību vietējiem iedzīvotājiem pret reidiem un iebrucējiem. Vismaz no mūsu ēras 17. gadsimta par ciematiem šajā apgabalā cīnījās tuaregu un fulbu grupas, pirms izveidojās centralizētā Fulbu Masīnas impērija un vēlāk to iekaroja El Hadža Umara Tala vadītie Tukulēru spēki. Franči ienāca šajā apgabalā 19. gadsimta pēdējā desmitgadē, daļēji asimilējot iepriekšējās politiskās vienības kā tā sauktās netiešās pārvaldības stratēģijas elementus. Duenca joprojām ir lielākoties fulbu pilsēta un reģions, taču apkārtnes pilsētās un ciemos dzīvo arī tuaregi, bambari un citu etnisko grupu iedzīvotāji. 

Kopš 2023. gada Duenca ir jaunizveidotā Duencas reģiona centrs.

## Atsauces

## Ārējās saites
Bandiagara

**Bandiagara** () ir pilsēta Mali, Bandiagaras reģiona administratīvais centrs. Atrodas valsts vidusdaļā Bandiagaras kraujas pakājē pie Ņames upes  no valsts galvaspilsētas Bamako.

## Vēsture
Tiek uzskatīts, ka pilsētu ap 1770. gadu dibinājuši dogoni. 19. gadsimta otrajā pusē Bandiagara bija Tukuloru impērijas galvaspilsēta. 1893. gada 29. aprīlī Bandiagaru ieņēma pulkveža Luija Aršināra vadītie franču koloniālie karaspēki. 1903. gadā viņi tur izveidoja apriņķi (otro Mali teritorijā pēc Bafulabē). Jamē upes kreisajā krastā joprojām ir saglabājušās grezno koloniālo ēku drupas: starp tām ir pasta nodaļa, cietums un rātsnams.

Vienīgā saglabājusies ēku grupa no tā laika ir katoļu misija. Plašā, nocietinātā teritorijā atrodas liela baznīca ar aptuveni 200 sēdvietām, skola, klīnika un dzīvojamās telpas.

Kopš 2023. gada Bandiagara ir jaunizveidotā Bandiagaras reģiona administratīvais centrs.

## Atsauces

## Ārējās saites
Krjuku svīta

**Krjuku svīta** ir vidusordovika (pēc senākiem datiem apakšordovika) volhovas horizonta stratigrāfiskā vienība Baltijā. Pēc tam, kad Rita Ulste 1975. gadā izdalīja Cieceres svītu, lietuviešu ģeologs Jozas Paškēvičs to sadalīja divās daļās — šakīnas un krjuku ridās, pēdējai par stratotipu ņemot Šakīnas 27. urbuma griezumu 1362,4—1388 m intervālā. Vēlāk krjuku rida tika pārveidota par svītu volhovas horizonta sastāvā, bet šakīnas svīta tika pieskaitīta augstākajam kundas horizontam. Svīta nosaukta Lietuvas mazpilsētas, Krjuku, vārdā Lietuvas ziemeļos pie Latvijas robežas, pie kuras Krjuku 146. urbuma 1110,70—1133,20 m intervālā atrodas svītas otrs stratotips.

## Apraksts
Krjuku svīta ir izplatīta visā Jelgavas paleoieliecē un tās nogāzēs, un to veido sarkanīgi brūni un lillāti pelēki merģeļi ar kaļķakmens pikām un lēcveida starpslāņiem. Iežu tekstūra ir masīva, neskaidri lēcveidīgi slāņota un daļēji pikaina. Merģeļos ir novērojamas vāji izteiktas nesaderīgas pārtraukumu virsmas, kas impregnētas ar dzelzs hidroksīdiem un vertikālas dūņēdāju ejas. Trīs līdz pieci metri zem svītas augšējās robežas (Ēdoles 60., Adzes 6., Vērgales 46., Stirnas 18., Aizputes 43., Bernātu 53., Skrundas 56. urbumi) ir izsekojama pelēka karbonātiska aleirolīta vai smilšakmens slāņkopa līdz 1,5 m biezumā, kas bieži vien ir piesūcinata ar naftu. Krjuku svītai raksturīgas ir trilobītu lielu fragmentu, ostrakodu un konodontu elementu paliekas. Retāk ir sastopami bezslēdzenes pleckāji un graptolīti. Svītas nogulumu biezums mainās no 13 m (Bernātu 21. urbums) līdz 32 m (Baldones 80. urbums)

### Igaunijā un Lietuvā
Igaunijā krjuku svītas nogulumi ir izplatīti valsts centrālajā un dienvidu daļā. To veido sarkanīgi brūni merģeļi ar kaļķakmeņu un mālaino iežu starpkārtām. Ziemeļos tā pāriet toilas svītā. Lietuvā svīta ir izplatīta valsts ziemeļrietumu daļā. Vislielākais biezums tur sastāda 24,3 metrus.

## Paleontoloģiskais raksturojums
Krjuku svītas sarkanīgi brūnajos merģeļos ir atrasti graptolīti *[[Phyllograptus angustifolius]]*, *[[Glyptograptus austrodentatus|Glyptograptus ex gr. austrodentatus]]*, trilobīti *[[Megistaspis limbata]]*, ostrakodi *[[Tallinnellina primaria]]*, konodonti *[[Cordylodus perlongus]]*, kas ir zināmi no šī vecuma Igaunijas un Zviedrijas nogulumiem un pamato nogulumu volhovas vecumu.

## Atsauces
Klavdia Petrivna

**Klavdija Petrivna** (), īstajā vārdā **Solomija Opriško** (*Соломія Опришко*; dzimusi 2005. gada 13. augustā Hirnē, Ukrainā) ir ukraiņu dziedātāja, dziesmu autore un mūziķe.

Klavdija Petrivna kļuva populāra 2023. gadā, sākot publicēt savas dziesmas sociālajos tīklos, īpaši *[[TikTok]]*. Viņas mūzika ātri guva ievērību jauniešu vidū, un dziesmas sasniedza miljoniem klausījumu straumēšanas platformās.

## Diskogrāfija
* "Znaidy mene" (singls)

## Albumi

* 2025 — "Intymna liryka" (EP)
* 2024 — "Yide dah"
* 2023 — "Zyma" (EP)
* 2023 — "Berezhy mene" (EP)

## Atsauces

## Ārējās saites