open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Yankee stadions

**''Yankee'' stadions** atrodas Bronksā, Ņujorkā, ASV. Tas ir MLB beisbola kluba Ņujorkas "Yankees" mājas spēļu beisbola parks un MLS futbola kluba *[[New York City FC]]* mājas spēļu stadions. Šis stadions aizvietoja 2008. gadā aizvērto oriģinālo 1923. gadā celto *Yankee* stadionu. Atrodas pie vecā stadiona.

*Yankee* stadionā ir dažādu vecā stadiona dizaina elementu kopijas. Kopējās stadiona celtniecības izmaksas ir apmēram 2,3 miljardi ASV dolāru, tādējādi tas ir visu laiku dārgākais stadions. Pirmā spēle stadionā bija "Yankees" pirmssezonas spēle ar Čikāgas "Cubs" , kurā "Yankees" uzvarēja ar 7—4.

Rezultātu ekrāns stadiona atklāšanas brīdī bija trešais lielākais pasaulē. Stadionā atrodas arī Ņujorkas "Yankees" muzejs.

## Atsauces

## Ārējās saites

*
25I-NBOMe

**25I-NBOMe** (**2C-I-NBOMe**, saīsinājumā arī "**25I**") ir fenetilamīna grupas psihoaktīva viela ar psihodēliskām īpašībām. Tā ir atvasināta no citas psihodēliskas vielas — 2C-I. 25I-NBOMe 2003. gadā atklāja ķīmiķis Ralfs Heims Berlīnes Brīvajā universitātē, publicējot savu atklājumu doktora disertācijas darbā. Vēlāk savienojumu izmēģināja Deivida Nikolsa vadītā komanda Purdue Universitātē.

Viela ir līdzīga citām NBOMe klases vielām, it īpaši 25B-NBOMe un 25C-NBOMe. Pēc 2014. gada aptaujas tika noskaidrots, ka tā ir visbiežāk lietotā NBOMe klases viela.

## Izplatība un toksicitāte
25i-NBOME pārdošana izklaides mērķiem tika uzsākta 2010. gadā un kopš šī laika ir strauji augusi tās izplatība. Tā kā viela ir aktīvi mikrogramu devās (vidējā deva aptuveni 600&nbsp;ug), tad tā, līdzīgi kā LSD, tiek izplatīta markās. Legālā statusa dēļ ir ļoti lēta — viena deva vairumtirdzniecībā nereti maksā vien dažus centus. Daudzi to izmanto, lai vielu iepirktu un realizētu tālāk krietni dārgāk, cenšoties pārdot to arī kā LSD un gūstot ievērojumus ienākumus. 25i-NBOME un LSD efekti ir līdzīgi un daudziem neatškirami, bet 25i-NBOME ir ievērojami toksiskāks. Tikai nedaudz pārsniedzot parasto, izklaides mērķiem domāto devu, 25i-NBOME var izraisīt dzīvībai bīstamus veselības traucējumus. Dažu gadu laikā pasaulē no 25i-NBOME ir miruši vairāki cilvēki.

Viela dažās valstīs ir aizliegta. Latvijā pagaidu aizliegto vielu sarakstā to iekļāva 2013. gada decembrī.

## Atsauces
Godēns (krāteris)

**Godēns** (*Godin*) ir triecienkrāteris Mēness redzamajā pusē. Tas atrodas uz dienvidiem no Agripas krātera, augstienē uz austrumiem no Centrālā līča (*Sinus Medii*). Ziemeļaustrumos no Godēna atrodas Tempela krāteris. Krāteris nodēvēts franču astronoma Luija Godēna vārdā.

Krātera forma nav vienmērīga, dienviddaļā tas ir platāks, ziemeļdaļā nedaudz smailāks. Krātera dibens ir gaišāks nekā apkārtējā virsma un nelīdzens, vidusdaļā atrodas apmēram 1648 m augsts pacēlums. Krāteri ietver blāvi “stari”, kuri stiepjas apmēram 375&nbsp;km garumā.

## Atsauces
Metro-Goldwyn-Mayer

***Metro-Goldwyn-Mayer Studios, Inc.*** (arī ***Metro-Goldwyn-Mayer Pictures***, ***Metro-Goldwyn-Mayer*** vai **MGM**) ir ASV mediju uzņēmums, kas pārsvarā nodarbojas ar filmu un televīzijas programmu producēšanu un izplatīšanu. Agrāk bija viena no lielākajām un visvairāk pelnošākajām filmu studijām.

MGM tika dibināts 1924. gadā, kad Markuss Lēvs ieguva kontroli pār *[[Metro Pictures]]*, *[[Goldwyn Pictures]]* un *[[Luijs B. Meiers|Louis B. Mayer Pictures]]*. Studija savu slavas virsotni sasniedza 20. gadsimta 30. un 40. gados. Šajā laikā studijai bija līgumi ar tādām zvaigznēm kā Grētu Garbo, Džonu Gilbertu, Lonu Čīniju, Berimoriem (Ītelu, Laionelu un Džonu), Džoanu Krofordu, Dženetu Makdonaldu, Klārku Geiblu, Džīnu Hārlovu, Viljamu Pauelu, Mirnu Loju, Ketrinu Hepbērnu, Spenseru Treisiju, Džūdiju Gārlendu, Mikiju Rūniju, Elizabeti Teilori, Džīnu Kelliju un Grīru Gārsoni.

Lejupslīde sākās 20. gadsimta 50. gados, 60. gados sākās vadības maiņa. 70. gados studija pārdeva daudzus savus aktīvus. 1971. gadā tika paziņots par MGM apvienošanos ar *[[20th Century Studios|20th Century Fox]]*, kas arī nekad nerealizējās.

2021. gada 26. maijā ASV uzņēmums *[[Amazon]]* par 8,45 miljardiem ASV dolāru vienojās iegādāties *Metro-Goldwyn-Mayer Studios * pārvaldītājsabiedrību *[[MGM Holdings, Inc.]]*, kas bija finansiāli cietusi *COVID-19* pandēmijā. Apvienošanās tika pabeigta 2022. gada 17. martā.

## Atsauces

## Ārējās saites

* 
*
Libānas kalnu mutašerifāts

thumbnail|right|Uz mūsdienu Libānas konfesiju izvietojuma ar raustītu līniju iezīmētas aptuvenās mutašerifāta robežas.
thumbnail|right|Libānas kalnu mutašerifāts
thumbnail|left|Druzu (dzeltens) un maronītu (zils) atdalītie apgabali, 1862
**Libānas kalnu mutašerifāts** () pārsvarā kristīgo maronītu apdzīvota, autonoma, Eiropas lielvaru iespaidā radīta Osmaņu impērijas teritoriālā vienība, kas pastāvēja mūsdienu Libānas teritorijā no 1861. gada līdz 1918. gadam.

## Reliģiskie slaktiņi
Pēc 1840. gada asiņainajām sadursmēm starp druziem un maronītiem, Eiropas lielvaras ieteica Osmaņu impērijas sultānam Abdulmedžidam I nodalīt maronītu un druzu apgabalus vienu no otra. 1842. gada 7. decembrī sultāns pieņēma austriešu valstsvīra Meterniha plānu un uzdeva Beirutas vilajeta gubernatoram sadalīt Libānas kalnus divos apgabalos: maronītu apgabalu ziemeļos un druzu apgabalu dienvidos. Abu apgabalu pārvaldnieki tika pakļauti Sidonas vilajeta gubernatoram, kura rezidence bija Beirutā.

1860. gada maijā pie Beirutas sākās kārtējās sadursmes maronītu un druzu starpā. Nākamo nedēļu laikā sadursmes aptvēra visu reģionu, bojā gāja vismaz 10 000 maronītu.

## Mutašerifāta izveidošana
1860. gada 5. septembrī sanāca Francijas, Britu impērijas, Austrijas Impērijas, Prūsijas Karalistes, Krievijas Impērijas un Osmaņu impērijas pārstāvju konference, kuras uzdevums bija noskaidrot slaktiņa iemeslus un ieteikt risinājumus turpmāku slaktiņu novēršanai. Konference pieņēma 1861. gada Libānas statūtus, kas paredzēja apvienot druzu un maronītu teritorijas kristiešu mutašerifa (pilnvarotā pārstāvja) pakļautībā. Mutašerifs bija ārpus Libānas dzimis kristietis, kuru amatā iecēla Osmaņu sultāns un tā kandidatūru apstiprināja Eiropas lielvaras. Teritorijas pārvaldīšanā mutašerifam palīdzēja administratīvā padome 12 cilvēku sastāvā kura veidošanai divus pārstāvjus izvirzīja katra no teritorijas sešām galvenajām reliģiskajām grupām — maronītiem, druziem, sunnītiem, šiītiem, grieķu ortodoksiem un melkītiem.

Šāda sistēma pastāvēja līdz 1915. gadam, kad Pirmā pasaules kara laikā turki paši iecēla teritorijas gubernatorus.

## Mutašerifu saraksts
* Daud paša, Garabets Artins, armēņu katolis no Istanbulas (1861—1868)
* Franko paša, Nasri Franko Kussa, sīriešu katolis no Aleppo (1868—1873)
* Rustem paša, Rustems Mariani, katolis no Florences (1873—1883)
* Vassa paša, Paško Vasa Škodrani, albāņu katolis no Škoderas (1883—1892)
* Naum paša, Naums Kussa, Nasri Franko Kussas dēls (1892—1902)
* Muzafer paša, Ladislas Czajkovskis, poļu katolis (1902—1907)
* Yusuf paša, Jousefs Kussa, Nasri Franko Kussas dēls (1907—1912)
* Ohannes paša, Ohannes Koujomdžians, armēņu katolis (1912—1915)

## Demogrāfija
1870. gadā teritorijas iedzīvotāju skaits bija 110 000.

1895. gadā iedzīvotāju skaits bija 399 530, no kuriem 79,9% bija kristieši un 20,1% musulmaņi.

1913. gadā iedzīvotāju skaits bija 414 747, no kuriem 79,4% bija kristieši un 20,6% musulmaņi.

## Ārējās saites
Sīrijas Arābu Karaliste

thumbnail|right|Sīrijas Arābu Karalistes karogs
thumbnail|right|Aptuvenā karalistes teritorija
**Sīrijas Arābu Karaliste** bija pirmā no jauno laiku neatkarīgajām arābu valstīm, kas 1920. gadā pastāvēja tikai četrus mēnešus no 8. marta līdz 24. jūlijam. Tās karalis bija arābu sacelšanās vadoņa šarifa Huseina bin Ali dēls Faisals bin Huseins, kas paļāvās uz britu solījumiem, bet bija spiests padoties franču karaspēkam, jo abas reģiona lielvaras neatbalstīja ideju par neatkarīgas arābu valsts pastāvēšanu. Karalistes teritorija tikai daļēji sakrita ar modernās Sīrijas teritoriju. 

## Izveidošana
Lai pārliecinātu arābus sacelties pret Osmaņu impēriju, Britu impērijas pārstāvji rakstiski apsolīja atbalstīt neatkarīgas Arābu Karalistes izveidošanu. Vienlaikus, briti noslēdza Saiksa-Piko vienošanos, kas paredzēja, ka šo teritoriju savā starpā sadalīs briti un franči neatvēlot vietu neatkarīgai arābu valstij. 

1918. gada 30. septembrī Edmunda Allenbija vadītie Ēģiptes ekspedīcijas spēki ieņēma Damasku, kurā 3. oktobrī ieradās Faisals. Viņa prieki par militārajiem panākumiem nebija ilgi, jo viņš tika informēts par Saiksa-Piko vienošanos. Faisals cerēja, ka pēc kara darbības beigām izdosies panākt, ka franči atsakās no savām pretenzijām uz Sīriju, un ar ģenerāļa Allenbija atļauju 5. oktobrī pasludināja, ka tiek izveidota neatkarīga arābu valdība.
 
1919. gada Parīzes miera konferencē Faisals centās panākt arābu neatkarības atzīšanu. Taču briti un franči vienojās atzīt savstarpējās intereses – franči ieguva kontroli pār Libānu un Sīriju, kamēr briti ieguva kontroli pār Palestīnu un ar naftu bagāto Mosulas reģionu, kas vēlāk tikai iekļauts britu izveidotajā Irākas Karalistē. 

Ņemot vērā britu un franču mahinācijas, Sīrijas arābu nacionālisti sasauca nacionālo kongresu, kuram būtu jāpasludina neatkarīga karaliste Faisala vadībā. Kongresa pirmā sapulce notika 1919. gada 3. jūnijā. 

1920. gada janvārī Faisals vienojās ar Franciju, ka Francija atzīs Sīrijas valsti tikmēr, kamēr tā atradīsies pilnīgā franču politiskā un ekonomiskā pakļautībā. Neapmierināto nacionālistu spiediena rezultātā Faisalam nācās no šīs vienošanās atteikties. 1920. gada martā atkal sanāca Sīrijas kongress, kas pasludināja Sīrijas Arābu Karalistes izveidošanu. Sākās uzbrukumi franču karaspēkam. Lai galīgi vienotos par Tuvo Austrumu politisko sadalīšanu, 1920. gada 19.-26. aprīlī notika Sanremo konference.

## Sakāve
1920. gada 14. jūlijā franču ģenerālis Anrī Guro karalim Faisalam I izteica ultimātu – vai nu pakļauties frančiem vai karot. Majsalunas kaujā franči sakāva arābu spēkus un 24. jūlijā ieņēma Damasku. 

Turpmākās desmitgades mūsdienu Sīrijas teritorija bija sadalīta vairākās valstiņās, kas pastāvēja Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorijas ietvaros. 1920. gada augustā Faisals I pārcēlās uz dzīvi Anglijā un 1921. gada augustā pieņēma britu piedāvājumu kļūt par britu Irākas mandātteritorijas karali.
Kvannadālshnjūgirs

**Kvannadālshnjūgirs** () ir piramidāla smaile Ēraifajēkitla vulkāna kalderas ziemeļrietumu malā, Islandes augstākā virsotne. Izvietojies valsts dienvidaustrumos Vahdnajēgidla ledāja dienvidu malā Vahdnajēgidla nacionālajā parkā. Klinšaina, izolēta lavas virsotne, nunataks. Nosaukums tulkojumā nozīmē ‘Zirdzeņu ielejas smaile’. Uz virsotni ved populārs kalnu tūrisma maršruts ar daudzām plaisām. Pirmā zināmā uzkāpšana kalnā bija 1813. gadā (norvēģis Hanss Frisaks un islandietis Jouns Aurnasons).

## Atsauces
Bruņa ala

**Bruņa ala** ir vienīgā tektoniskās izcelsmes ala Latvijā, vecākā ala Latvijā — tā veidojusies ledus laikmeta laikā pirms aptuveni 12 000 — 15 000 gadu, kā arī otra garākā dolomītā veidojusies ala Latvijā. Ala atrodas Amatas krastā pie Kārļiem. Tā ir 21 m gara, 2 m augsta un tikai 0,8 — 0,2 metrus plata. Ala izveidojusies Dambja iezī, kas atrodas pie Kārļu HES aizsprosta. Uz alas griestiem bija izveidojušies nelieli stalaktīti, bet alas sienas un griesti ir bagāti ar kaļķakmens notecējumiem un lāseņiem. Pārvietoties pa alas iekšieni ir sarežģīti, jo tajā ir vairāki roboti izciļņi, kas veidojušies tektoniskā plīsuma laikā.

## Alas nosaukums
Bruņa alas nosaukums radies no tā, ka pēc Otrā pasaules kara šeit esot slēpies Bruno Vilnītis (arī saukts par Bruni), kas vairākas reizes izbēdzis no 1949. gada izsūtīšanām. Lai gan Bruno Vilnītis noliedzis, ka pēc kara patvēries alā, vietējie iedzīvotāji alai devuši šādu nosaukumu par godu viņam.

## Alas veidošanās
Lai gan iezī atrodas gan dolomīts, gan smilšakmeņi, gan morēnas, ala ir izveidojusies tieši Pļaviņu svītas dolomīta akmeņos. Vietā, kur iezī ir ala, to šķērso tektoniskais plīsums. Ģeologi apgalvo, ka iezis "ieplīsis" no ledus laikmeta ledāja kustības. Kad ledājs sācis kust un veidojis apkārtnes reljefu, iezis aiz ledāja radītā spiediena ieplaisājis un veidojis alu.  Šis notikums noticis pirms 12 000 līdz 15 000 gadiem.

## Atsauces
Okupēto Ienaidnieka Teritoriju Administrācija

**Okupēto Ienaidnieka Teritoriju Administrācija** (, OETA) bija Britu impērijas un Francijas trešās republikas bijušās Osmaņu impērijas Vidusjūras piekrastes un Mezopotāmijas provincēs kopīgi izveidota militārā pārvalde. Tā pastāvēja no 1917. gada Sīnāja un Palestīnas operācijas līdz 1920. gada 19.—26. aprīļa Sanremo konferencei, kas tagadējās Libānas un Sīrijas teritoriju pārvaldi piešķīra Francijai, kas tajās izveidoja Franču Sīrijas un Libānas mandātteritoriju, bet tagadējās Izraēlas pārvaldi — Britu impērijai.

Pēc reģiona militārās ieņemšanas tas tika sadalīts trīs apakšreģionos:
* *OETA South*, ko veidoja bijušie Jeruzalemes, Nablusas un Akras sandžaki.
* *OETA North* (vēlāk *OETA West*), ko veidoja bijušie Beirūtas, Libānas, Lādikījas sandžaki, kā arī daļa no Halebas vilajeta.
* *OETA East*, ko veidoja Sīrijas un Hedžazas sandžaki.

## ''OETA South'' militārie pārvaldnieki
* Feldmaršals Edmunds Allenbijs (1917. gada decembris—1918. gada jūnijs)
* Ģenerālmajors Artūrs Vigrams Monijs (1918. gada jūnijs—1919. gada jūnijs)
* Ģenerālmajors H.D. Vatsons (1919. gada jūnijs—1919. gada decembris)
* Ģenerālleitnants Luijs Bols (1919. gada decembris—1920. gada jūlijs)
Luijs Godēns

**Luijs Godēns** (;  — ) bija franču astronoms, Francijas Zinātņu akadēmijas loceklis. Strādājis Peru, Spānijā, Portugālē un Francijā.

## Biogrāfija
Luijs Godēns piedzima 1704. gada 28. februārī Parīzē, tēvs — Fransuā Godēns (*François Godin*), māte — Elizabete Šarona (*Elisabeth Charron*). Viņš absolvēja Luija Lielā koledžu un mācījās astronomiju pie Žozefa Nikolā Delila (*Joseph Nicolas Delisle*). 1724. gadā viņš publicēja savu pirmo darbu un kļuva par Francijas Zinātņu akadēmijas locekli. L. Godēnam bija jāturpina rakstīt akadēmijas vēsturi, un viņš tika pilnvarots sniegt ministram un kardinālam de Flerī ieteikumus Zemes formas noteikšanai. L. Godēns ieteica nosūtīt ekspedīcijas uz ekvatoru un polārajiem apgabaliem. Ministrs plānu apstiprināja un piešķīra nepieciešamos līdzekļus. 1734. gadā akadēmija norīkoja zinātniekus Šarlu Marī de la Kondaminu (*Charles Marie de La Condamine*), Pjēru Bugē (*Pierre Bouguer*) un Luiju Godēnu ekspedīcijā uz Peru.

Ekspedīcija devās ceļā 1735. gada 16. maijā no Larošelas, pa ceļam piestāja Kadisā, kur uzņēma divus jūras spēku leitnantus, kurus sūtīja Spānijas karalis Filips V. Tālāk ekspedīcija devās uz Santodomingo, kur uzkavējās 6 mēnešus, veicot novērojumus. 1736. gada februārī viņi ieradās Kito, šķērsoja Andus un izveidoja nometni iekšzemē, kur uzturējās nākamos divus gadus.

1738. gadā pētījumi bija pabeigti un L. Godēns pieņēma Peru vicekaraļa priekšlikumu palikt par matemātikas profesoru Limā. Šeit viņš vadīja arī astronomijas kursu. Kad 1746. gadā spēcīga zemestrīce nopostīja lielāko Limas daļu, Godēns veica vērtīgus seismoloģiskos pētījumus, palīdzēja izdzīvojušajiem iedzīvotājiem un gatavoja plānus, kuras no palikušajām celtnēm būtu mazāk pakļautas pēcgrūdieniem.

1751. gadā L. Godēns atgriezās Eiropā, bet atklāja, ka ir gandrīz pilnībā aizmirsts. 1752. gadā viņš uzņēmās jūras spēku koledžas vadīšanu Kadisā. 1755. gadā notika spēcīga zemestrīce Lisabonā, kas bija jūtama arī Kadisā. L. Godēns atkal veica novērojumus un daudz darīja, lai kliedētu publikas aizspriedumus attiecībā uz zemestrīci. Par to Spānijas karalis viņu iecēla dižciltīgo kārtā. 1759. gadā Godēnu uzaicināja uz Parīzi un atjaunoja par Zinātņu akadēmijas locekli, viņš mira atpakaļceļā uz Kadisu.

Godēna vārdā nodēvēti Mēness krāteris Godēns un asteroīds 12715 Godēns.

## Atsauces
Junkers Ju 87

thumbnail|Pikēšanas izpilde ar Ju 87
***Junkers Ju 87*** vai **Štuka** (no  — 'pikējošais bumbvedējs') bija divvietīgs (pilots un strēlnieks) vienmotora pikējošais bumbvedējs, kas vācu gaisa spēkos *[[Luftwaffe (Vērmahts)|Luftwaffe]]* tika plaši izmantots Otrā pasaules kara laikā.

Viens no būtiskiem jautājumiem, veicot vācu gaisa spēku pārapbruņošanu pēc nacistu nākšanas pie varas, bija bumbvedēju ražošanas un apkalpošanas salīdzinoši lielās izmaksas iepretī to efektivitātei karadarbībā — tiem bija ievērojams munīcijas patēriņš, zema precizitāte un tie galvenokārt bija efektīvi vietās, kur atrodas blīva apbūve, dzīvā spēka koncentrācija.

Kā alternatīva tam bija pikējošie bumbvedēji, kas, izmantojot pikēšanu, varēja ievērojami precīzāk izlietot munīciju situācijās, kad kaujas uzdevums paredzēja taktiskas nozīmes mērķu — dzelzceļa mezglu, mazāku kaujas vienību u.tml. — iznīcināšanu.

Ar Ernsta Udeta atbalstu vācu bruņošanās pārvalde 1934. gadā izsludināja konkursu par pikējošā bumbvedēja izstrādi *[[Luftwaffe (Vērmahts)|Luftwaffe]]* vajadzībām. *[[Junkers (uzņēmums)|Junkers]]* aviobūves uzņēmumā Hermaņa Polmana vadībā tika izstrādāts Ju 87 prototips, kas pirmo reizi pacēlās gaisā 1935. gadā. Uzvarot konkursā, tika uzsākta Ju 87 sērijveida ražošana.

Viena no novitātēm, kas tika pielietota Ju 87, bija hidrauliskās gaisa bremzes. Tās darbojās automātiski pikēšanas stāvoklī, un to uzdevums bija izvest lidmašīnu no pikēšanas — pārslodzes uz pilota ķermeni bija tik lielas, ka nereti noveda pie bezsamaņas. Speciāli tērpi, kas pie ievērojamām pārslodzēm novērsa asiņu aizplūšanu no galvas, novēršot šo problēmu, parādījās tikai pēc Otrā pasaules kara. Minētā novitāte ļāva Ju 87 veikt pikēšanu, sasniedzot maksimāli lielu ātrumu, lidojot gandrīz 90 grādu leņķī pret zemi, tādējādi iegūstot maksimāli precīzu trāpījumu pa mērķi.

Cita Ju 87 īpatnība bija pie šasijām piestiprinātā gaisa sirēna (iesaukta par "Jērikas tauri"), kas, veicot pikēšanu, radīja raksturīgu kaucošu skaņu. Lai arī tās praktiskais uzdevums bija signalizēt par sasniegto pikēšanas ātrumu, Ju 87 kaucošā skaņa tika izmantota arī propagandas nolūkos, simbolizējot vācu gaisa spēku varenību.

Pirmās ugunskristības Ju 87 piedzīvojis Spānijas pilsoņu karā, piedaloties kaujās Kondora leģiona sastāvā. Visplašāk Ju 87 tika pielietots Otrā pasaules kara pirmajos gados. Kopumā tika saražotas ap 6500 šī tipa lidmašīnas.
## Bibliogrāfija
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
## Ārējās saites

*
Herdera piemineklis

**Herdera piemineklis** ir piemineklis Johanam Gotfrīdam Herderam, kas atrodas Herdera laukumā pie Rīgas Doma baznīcas, Rīgā, Latvijā.

Piemineklis tika atklāts  pēc literātu, mākslinieku un citu Rīgas vācu birģeru iniciatīvas advokāta V. Pētersona vadībā. Šis ir pirmais piemineklis Rīgā, kas veltīts kādam kultūras darbiniekam.

Pieminekļa metu izstrādājis arhitekts Heinrihs Šēls, krūšutēls ir izgatavots no bronzas. Vērmaņu dzelzs lietuvē izgatavots čuguna žogs un postaments. Portrets ir Veimāras pieminekļa bistes kopija, Veimāras pieminekļa autors — tēlnieks Ludvigs Šallers. Piemineklis novietots ar skatu pret Herdera bijušo dzīvesvietu.

Bronzas krūšutēls Pirmā pasaules kara laikā tika evakuēts uz aizmuguri. Pēc apmēram desmit gadiem to novietoja sākotnējā atrašanās vietā. Pēc Otrā pasaules kara piemineklis tika nojaukts. 1959. gadā (pirms Valtera Ulbrihta vizītes Rīgā) tēlnieks Mārtiņš Zaurs izgatavoja jaunu Herdera pieminekli, pašreizējam piemineklim ir melns granīta cokols. 2006. gadā piemineklis tika restaurēts.

## Uzraksts

## Atsauces
Vahdnajēgidls

**Vahdnajēgidls** ( — ‘Ezeru ledājs’) ir lielākais Islandes ledājs un ārpus polārajiem apgabaliem arī lielākais Eiropas ledājs. Izvietojies valsts dienvidaustrumos un aizņem ap 8% tās teritorijas. Ledāja biezums ir 400—900 metru un pēc tilpuma (ap 3300 km³) tas ir lielākais Eiropā. Zem ledāja izvietojušies vairāki aktīvi vulkāni, kuru aktivitāšu rezultātā notiek intensīva ledus kušana un veidojas plūdi. Zināmākie no vulkāniem ir Baurdarbunga (pēdējais izvirdums 2014. gadā), Grimsvehtns un Ēraifajēkidls, kura kalderas malas virsotne Kvannadālshnjūgirs ir augstākā Islandē. Ledājs pēc uzbūves ir platoveida ledus kupols, no kura noplūst ap 30 šļūdoņu. Liela daļa ledāja teritorijas ietilpst 2008. gadā dibinātajā Vahdnajēgidla nacionālajā parkā.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vahdnajēgidla nacionālā parka karte
Ēraifajēkitls

**Ēraifajēkitls** ( — ‘Tuksnesīgās vietas ledājs’) ir ar sniegu un ledu klāts vulkāns Islandē. Izvietojies valsts dienvidaustrumos, Vahdnajēgidla ledāja dienvidu malā. Tas ir Islandes augstākais vulkāns un Kvannadālshnjūgira lavas masīvs 5 km plašās ar ledu pildītās kalderas ziemeļrietumu malā ir valsts augstākā virsotne. Ēraifajēkitla vulkāniskais masīvs aizņem 285 km², tā kaldera ir līdz 550 m dziļa un no vulkānu klājošā ledāja noplūst deviņi ieleju šļūdoņi. Gar vulkāna kalderas malu ir 14 virsotnes, visas ir augstākas par 1500 m.

Vēsturē aprakstīti divi vulkāna izvirdumi. 1362. gadā noticis sprādzienveida izvirdums ar liela daudzuma vulkānisko pelnu izmešiem. Plašas teritorijas tika applūdinātas un apbērtas ar pelniem un pamestas uz 40 gadiem. Nākamais zināmais izvirdums ildzis no 1727. gada augusta līdz 1728. gada maijam un bijis mazāk postošs — izvirduma izraisītā ledāja kušanas plūdu rezultātā gāja bojā 3 cilvēki. 2011. gadā trešo reizi pēdējos 20 gados vulkānā novērotas seismiskās aktivitātes.

## Atsauces

## Ārējās saites
12715 Godēns

**Godēns**, arī **12715 Godēns** ir asteroīds, atrodas asteroīdu joslā. Objekta izmērs nav zināms.

Asteroīdu atklāja  beļģu astronoms Eriks Elsts (*Eric W. Elst*) Lasiljas observatorijā Čīlē. Objektam tika piešķirts pagaidu apzīmējums 1991 GR2. Pēc orbītas noskaidrošanas Mazo planētu centrs to iekļāva sarakstā ar kārtas numuru 12715. 2004. gada 26. novembrī Starptautiskā Astronomijas savienība asteroīdu nodēvēja par Godēnu, godinot franču astronomu Luiju Godēnu.
 
## Atsauces

## Ārējās saites
Godēna orbīta
Godēns

**Godēns** var būt:

* Godēns — Mēness krāteris;
* Godēns — asteroīds.

Cilvēki ar šādu uzvārdu:
* Andrē Godēns (*André Gaudin*; 1874—?) — franču airētājs, olimpiskās sudraba medaļas ieguvējs;
* Luijs Godēns (*Louis Godin*; 1704—1760) — franču astronoms.
Pioglitazons

**Pioglitazons** ir hipoglikemizējošs recepšu medikaments, kas pieder tiazolidīndionu grupai. Medikamentu lieto diabēta ārstēšanā, jo tam piemīt glikozes līmeni pazeminošas īpašības. 2008. gadā ASV pioglitazons bija viena no pārdotākajām zālēm, fārmācijas kompānijām ienesot 2.4 miljardu dolāru. Pioglitazonu 2.tipa cukura diabēta ārstēšanā var lietot monoterapijā, gan kombinējot ar citiem preparātiem, piemēram, metformīnu, insulīnu. Pagaidām eksperimentāli pioglitazonu lieto arī ne-alkohola steatohepatīta gadījumā. Atsevišķās valstīs pioglitazonu nelieto, jo uzskata, ka tas var izraisīt urīnpūšļa vēzi.

## Atsauces
Tempels (krāteris)

**Tempels** ir erodējis triecienkrāteris Mēness redzamajā pusē. Tas atrodas Agripas krātera austrumu malā. Uz dienvidrietumiem atrodas Godēns. Krāteris ir stipri erodējis, tā formu izmainījuši jaunāki triecieni un lavas plūsmas.
  
Krāteris nodēvēts vācu astronoma Ernsta Tempela vārdā.
Krātera dienvidu malā esošā plaisa savieno krātera relatīvi līdzeno dibenu ar krātera ārpusē esošo lavu. Lavas plūsma ir izsekojama līdz pat Miera jūrai.

## Atsauces
Piku

**Piku** ( — ‘Pīķa sala’) ir otra lielākā sala Portugālei piederošajā Azoru salu arhipelāgā. Izvietojusies arhipelāga vidusdaļā, 7 km uz rietumiem atrodas Fajalas sala, 15 km uz ziemeļiem — Sanžoržes sala. Sala savu nosaukumu ieguvusi no tās un visa arhipelāga augstākā kalna — Piku vulkāna (2351 m vjl.). Administratīvi iedalās trijos apriņķos — Lažisa du Piku, Madalena un Sanroke du Piku.

## Vēsture
Piku ir ģeoloģiski jaunākā no Azoru salu arhipelāga salām; tās vecumu lēš ap 250 000 gadu. Līdz tam neapdzīvotajā salā ap 1640. gadu sāka ierasties ieceļotāji no Portugāles ziemeļiem. Sākotnēji galvenā nodarbe bija kviešu audzēšana un krāsu mēles (*Isatis tinctoria*) ievākšana, bet jau nedaudz vēlāk salas bagātīgajā augsnē sāka audzēt vīnogulājus, kas kļuva par dominējošo kultūru. 2004. gadā Piku salas vīnogulāji iekļauti UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Rubē

**Rubē** (; ) ir pilsēta un komūna Noras departamentā, Francijas ziemeļu daļā. Tā atrodas starp Lilli un Turkuēnu.

Rubē ir trešā lielākā pilsēta Francijas Odefransas reģionā ar  iedzīvotājiem. Kopā ar Lilli, Turkuēnu, Vilnēvu d'Aska un 86 citām komūnām Rubē veido aglomerāciju, ko apdzīvo 1,1 miljons cilvēku. Plašākā mērogā Rubē pieder plašam apdzīvotam reģionam kopā ar Beļģijas pilsētām Mukronu, Kortreiku, Turni un Menenu ar vairāk nekā 2 miljoniem iedzīvotāju. Pilsētu apkalpo Lilles metro.

Pilsēta ir zināma ar mākslu un vēsturi, arhitektūras mantojumu un ekonomikas uzplaukumu, kas notika industriālās revolūcijas laikā 19. gadsimtā, pateicoties tekstilrūpniecībai. 20. gadsimta sākumā pilsēta tika saukta par šīs industrijas galvaspilsētu. Pilsētā tika dibināti arī galvenie Francijas pasta pasūtījumu katalogu uzņēmumi (*[[La Redoute]]* un *[[3 Suisses]]*).

Rubē šobrīd cīnās ar deindustrializācijas sekām kopš 1970.-1980. gadiem, veidojot jaunu ekonomikas industriju, savas kultūras politikas uzsvaru un studentu piesaisti. Tomēr joprojām pilsētā ir augsts bezdarba līmenis un 75% no pilsētas teritorijas tiek klasificēta kā bīstama.

## Sports
Rubē katru gadu finišē profesionālās riteņbraukšanas sacensības Parīze—Rubē, kas ir vienas no prestižākajām sacensību kalendārā. 259,5 km garās sacensības sākas Kompjenē un noslēdzas Rubē, bet to maršruts iekļauj ap 50 km bruģētu ceļu.

Kopš 1953. gada Katru gadu Rubē notiek sporta soļošanas sacensības *Roubaix 28 hours*, kuras ir vienas no garākajām pasaulē. Sacensības tiek rādītas televīzijā, tās notiek 28 stundu garumā un tajās piedalās daudzi elites atlēti. Šībrīža rekords ir vairāk kā 255 kilometri, bet daudzi dalībnieki katru gadu pieveic vairāk kā 200 kilometrus.

## Atsauces

## Ārējās saites
3808 Tempels

**Tempels**, arī **3808 Tempels** ir asteroīds, atrodas asteroīdu joslā. Objekta izmērs nav zināms.

Asteroīdu atklāja  vācu astronoms Freimuts Borngens  (*Freimut Börngen*) Karla Švarcšilda observatorijā Tautenburgā. Objektam tika piešķirts pagaidu apzīmējums 1982 FQ2. Pēc orbītas noskaidrošanas Mazo planētu centrs to iekļāva sarakstā ar kārtas numuru 3808. 1988. gada 27. augustā Starptautiskā Astronomijas savienība asteroīdu nodēvēja par Tempelu. Ernsts Tempels bija vācu astronoms. Vārdu ieteica M. Gresmans, atzīmējot 100. gadadienu kopš Tempela nāves Florencē. 

## Atsauces

## Ārējās saites
Tempela orbīta
74 Galateja

**Galateja**, arī **74 Galateja** ir asteroīds ar diametru apmēram 119 km, atrodas asteroīdu joslā. 

Asteroīdu atklāja  vācu astronoms Ernsts Tempels  Marseļas observatorijā. Tas bija trešais viņa atklātais asteroīds. Asteroīda vārdu E. Tempels uzticēja izdomāt K. fon Litrovam (*K. von Littrow*), kurš to nosauca par Galateju. Nav īsti skaidrs, kuru Galateju Litrovs domājis. Eksistē divi varianti: statujas vārds, kuru izveidoja Pigmalions vai arī nereīda.

Galateja ir ļoti tumšs objekts, pieder C tipa asteroīdiem. Sastāvs ir līdzīgs oglekļa hondrīta meteorītiem.  

## Atsauces

## Ārējās saites
Galatejas orbīta
Epiģenētika

**Epiģenētika** ir mūsdienu bioloģijas zinātne, kas pēta gēnu aktivitātes, kuras nav saistītas ar DNS primārās struktūras izmaiņām. Epiģenētika ir zinātne par to, kā vides signāli atlasa, modificē un regulē gēnu darbību. Epiģenētika palīdz skaidrot, kā no vienas šūnas (cilmes šūnas) veidojas daudzšūnu organisms, kurš sastāv no ļoti atšķirīgām pēc funkcijas un uzbūves šūnām, kā arī šūnu reakciju uz vides faktoru ietekmi. Epiģenētika pēta, kas kontrolē "gēnu aktivizāciju no DNS "ārpuses", signālus (ķīmiskus vai elektromagnētiskus), kuri ieslēdz un izslēdz gēnus."

## Atsauces

## Ārējās saites
97 Kloto

**Kloto**, arī **97 Kloto** ir asteroīds ar diametru apmēram 83 km, atrodas asteroīdu joslā. 

Asteroīdu atklāja  vācu astronoms Ernsts Tempels  Marseļas observatorijā. Tas bija piektais un pēdējais viņa atklātais asteroīds. Asteroīda vārdu ieteica *Société impériale des sciences naturelles de Cherbourg*.   Kloto grieķu mitoloģijā ir dievietes Niktes meita, likteņa dieviete moira.

Kloto ir salīdzinoši spožs objekts, pieder M tipa asteroīdiem. Pēc sastāva ir līdzīgs 21 Lutēcijai un 22 Kalliopei.

## Atsauces

## Ārējās saites
Kloto orbīta
Tropical Rainfall Measuring Mission

***Tropical Rainfall Measuring Mission*** jeb ***TRMM*** (no  "Tropisko  lietusgāžu mērīšanas misija") bija kopējs ASV kosmosa aģentūras NASA un Japānas Aerokosmisko pētījumu aģentūras (*JAXA*) pavadonis tropisko lietusgāžu pētniecībai. Tas tika palaists 1997. gada novembrī. 
Sākotnēji *TRMM* darbības ilgums bija paredzēts 3 gadi, bet tas nokalpoja līdz 2015. gada aprīlim.

Kosmisko aparātu izgatavoja Godarda Kosmosa lidojumu centrs.

## Lidojuma gaita
Pavadonis tika palaists  21:27 UTC ar nesējraķeti H-II no Tanegasimas kosmosa centra. Kā sekundārā krava tam bija divi eksperimentāli kosmiskie aparāti *[[KIKU-7]]*.

2014. gada jūlijā *TRMM* izbeidzās degvielas krājumi, un tās orbītas augstums pamazām samazinājās.
2015. gada 9. aprīlī NASA izslēdza zinātniskos instrumentus. 15. jūnijā 03:55 UTC *TRMM* nekontrolēti iegāja atmosfēras blīvajos slāņos virs Indijas okeāna un sadega.

## Atsauces

## Ārējās saites

* TRMM JAXA mājaslapā  
* TRMM NASA mājaslapā
Zeja (upe)

**Zeja** () ir upe Amūras apgabalā, Krievijā. Tās kopējais garums ir 1242 km, baseins — 233 000 km2. Pēc dziļuma, platuma un caurplūduma pārspēj Amūru abu upju satekā, tomēr vēsturiski Zeja ir Amūras kreisā krasta pieteka.

Tecējumu Zeja sāk Stanovoja kalnu grēdas dienvidu nogāzē. Kā kalnu upe savā augštecē tā ir ar šauru un dziļu ieleju, tālāk līdzenumā krastos ieleja ar plašu palieni. Šķērsojot Tukuringras un Soktahana grēdas, raksturīga klinšaina aiza, ko sauc par Zejas vārtiem, šeit darbojas Zejas HES, veidojot Zejas ūdenskrātuvi. Lejtecē upi iekļauj plaša ieleja, kurai raksturīgas pārpurvotas terases un palienes.

Upes krastos izvietojušās vairākas pilsētas — Zeja, Svobodnija un Blagoveščenska. Zejai ir vairākas pietekas, no kurām lielākās labajā krastā — Brjahta, Giļuja, Urkana, savukārt kreisajā — Depa, Selemdža, Toma. Ziemas mēnešos upi klāj ledus. Zeja ir kuģojama 650 km garumā līdz Zejas pilsētai, kur atrodas piestātne.

20. gadsimta sākumā, kad ar Krievijas impērijas valdības atbalstu notika intensīva Sibīrijas un Tālo Austrumu kolonizācija, Zejas un tās pieteku krastos izveidojās vairākas latviešu kolonijas — viensētu grupas —, kas vēlāk tika pārveidotas ciemos — Amūras Baltija (Urkanas krastos), Aizupe, Vidussala, Čalbači, Ujutnoje.

## Atsauces

## Ārējās saites
Piku (kalns)

**Piku** () ir aktīvs stratovulkāns Portugālei piederošajā Piku salā Azoru salu arhipelāgā Atlantijas okeānā Piku vulkāns ir Portugāles augstākā virsotne (2351 m vjl.). Pieskaitāms Vidusatlantijas okeāniskajai grēdai un ir viena no tās nedaudzajām virsūdens daļām — grēdas augstākā virsotne. Piku sala, ko veido Piku vulkāns, izveidojusies pirms aptuveni 230 000 gadiem. Vulkāna krāteris ir 500 m diametrā un 30 m dziļumā; krātera vidū ir 70 m augsta virsotne Mazais Piku *(Pico Pequeno)*. 

Vēsturē dokumentāli fiksēti divi vulkāna izvirdumi — 1562.—1564. un 1718.—1720. gadā; abos gadījumos no vulkāna izvirdusī lava sasniedza salas ziemeļu piekrasti. Visnesenākās vulkāniskās aktivitātes novērotas 1963. gadā.

## Atsauces
Alavītu valsts

thumbnail|right|Alavītu valsts karogs
thumbnail|right|Purpura krāsā - Alavītu valsts franču mandātteritorijā
thumbnail|right|Alavītu apdzīvotās teritorijas mūsdienās
**Alavītu valsts** (arābiski:دولة جبل العلويين‎, *Dawlat Jabal al-‘Alawiyyīn*, franciski: *Alaouites*) autonoma valsts kas pastāvēja no 1920. līdz 1936. gadam Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorijas ietvaros. Izveidota 1920. gada 2. septembrī. No 1930. gada 22. septembra teritorijas nosaukums bija Neatkarīgā Lādikījas valdība. No 1922. līdz 1924. gadam bija Sīrijas federācijas sastāvā. 1936. gada 5. decembrī Alavītu valsts/ Neatkarīgās Lādikījas valdība tika iekļauta Sīrijas Republikas sastāvā. Šādu soli franči spēra, lai izdabātu Sīrijas valstī vadošajai partijai, Nacionālistu blokam.

## Iekšpolitika
1922. gadā franču pārvalde ieviesa vēlētus vietējās pašpārvaldes orgānus. 1923. gada jūnijā franču pārvaldes Augstais komisārs, ģenerālis Maksims Veigāns atļāva Sīrijas un Libānas mandātteritorijas valstiņām ievēlēt savas pašpārvaldes padomes. 26. oktobra vēlēšanas nebija demokrātiskas. Alavītu valsts padomē no 12 vietām 10 ieņēma franču pārvaldes pārstāvji. Visu valsts pastāvēšanas laiku to pārvaldīja franču gubernatori.

Valsts iedzīvotāju lielākā daļa bija alavīti, reģionālas šiītu sektas sekotāji. Galvaspilsēta – Lādikīja. Iedzīvotāju skaits 1930. gadā – 278 000. Sabiedrība bija sadalīta pēc reliģijas un sociālā stāvokļa. Lielie zemes īpašnieki un 80% Lādikījas iedzīvotāju bija sunnīti, kamēr vairāk nekā 90% no lauku iedzīvotājiem bija zemkopji un 62% no viņiem bija alavīti. Kamēr zemes īpašnieku, sunnītu vidū bija atbalsts vienotas Sīrijas izveidošanai, alavīti bija ieinteresēti saglabāt savu autonomiju, un franči šīs atšķirības izmantoja. Alavītu valsts netika iekļauta 1924. gada decembrī izveidotajā Sīrijas valstī. Alavīti arī neatbalstīja 1925.-1927. gada Lielo Sīrijas sacelšanos. Daudzi nabadzīgie alavītu zemnieki labprātāk iestājās franču koloniālajā armijā, kas tika izmantota sacelšanās apspiešanai, taču deva iespējas sasniegt augstāku sociālo stāvokli sabiedrībā. Šī tendence noveda pie tā, ka jau neatkarīgajā Sīrijas Republikā armijas vadībā dominēja alavīti, tai skaitā Hafezs al-Asads, kurš apvērsuma ceļā kļuva par ilggadēju Sīrijas prezidentu.

## Ārējās saites
Alepo valsts

thumbnail|right|Alepo valsts karogs
thumbnail|right|Oranžā krāsā — Alepo valsts teritorija franču mandātteritorijā
**Alepo valsts** (;  ‎*Dawlat Ḥalab*) autonoma valsts, kas pastāvēja no 1920. līdz 1924. gada beigām Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorijas ietvaros. Izveidota 1920. gada 1. septembrī. No 1922. gada 22. jūnija Sīrijas federācijas sastāvā, sekojoši iestājās 1924. gada 1. decembrī izveidotās Sīrijas valsts sastāvā. No 1923. gada Alepo valsts pakļautībā atradās Aleksandretas sandžaks, kuru 1938. gadā ieņēma Turcija.

## Demogrāfija
Gandrīz trešdaļa galvaspilsētā Alepo dzīvojošo bija dažādām kristiešu konfesijām piederīgie. 1923. gadā valsts kopējais iedzīvotāju skaits bija 604 000, no kuriem 83,1% bija sunnīti, 8,6% dažādu kristiešu konfesiju pārstāvji, 5% alavīti, 1,2% ebreji.

## Izveidošana
Franču pārvaldes Augstais pārstāvis, ģenerālis Anrī Guro 1920. gada septembra pirmajās dienās pasludināja vairāku autonomo valstiņu izveidošanu, tai skaitā Alepo valsti, kuras izveidošanas mērķis bija stiprināt starp Alepo un Damasku pastāvošās pretrunas, lai mazinātu vietējo iedzīvotāju vēlmi pēc vienotas Sīrijas. Jaunā valsts varēja kļūt spēcīgāka un turīgāka par Damaskas valsti, jo tās teritorijā atradās lielākā daļa Ziemeļsīrijas auglīgo zemju un derīgo izrakteņu.

## Direktoru padome
Pretestība tiešai franču pārvaldei bija pietiekoši spēcīga, lai būtu nepieciešams izveidot vietējās pašpārvaldes orgānu — Direktoru padomi, kuras četri direktori atbildēja par iekšlietām, tieslietām, finansēm, komerciju un zemkopību. Pastāvēja arī vēlēta Pārstāvju padome.
Sīrijas valsts

thumbnail|right|Sīrijas valsts karogs
thumbnail|right|Dzeltenā un oranžā - Sīrijas valsts teritorija
**Sīrijas valsts** (, ) autonoma valsts, kas pastāvēja no 1924. gada līdz 1930. gadam Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorijas ietvaros. 1924. gada 1. decembrī tajā tika apvienotas franču pakļautībā esošās Sīrijas federāciju veidojošās Alepo valsts un Damaskas valsts.

No 1925. gada jūlija līdz 1927. gada jūnijam valsti plosīja Lielā Sīrijas sacelšanās sultāna el-Atraša vadībā. Sacelšanās sākās Džabal al-Druze valstī, bet drīz izplatījās pa pārējo mandātteritoriju. Francija centās noturēt kontroli, veicinot reģionālo un konfesionālo šķelšanos reģionu starpā. Franču mēģinājums piespiest Alepo parlamentu pasludināt atdalīšanos no Sīrijas valsts izgāzās. Franču armija sacelšanos brutāli apspieda, izmantojot dumpinieku māju nojaukšanu, pilsētu iedzīvotāju masveida sodīšanu, nāvessodus un bruņutehnikas izmantošanu apdzīvotās vietās. Sacelšanos izdevās galīgi apspiest izmantojot aviācijas bombardēšanu, kam tika pakļauta arī galvaspilsēta Damaska.

1930. gada 14. maijā Sīrijā tika pasludināta jauna konstitūcija un Sīrijas valsts kļuva par Sīrijas Republiku.
Damaskas valsts

thumbnail|right|Damaskas valsts karogs
thumbnail|right|Dzeltenā - Damaskas valsts teritorija franču mandātteritorijā
**Damaskas valsts** (; ) bija autonoma valsts, kas pastāvēja no 1920. gada līdz 1924. gada beigām Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorijas ietvaros.

Izveidošanu 1920. gada 3. septembrī pasludināja mandātteritorijas Augstais komisārs, ģenerālis Anrī Guro.  tika iekļauta Sīrijas federācijā, bet  tika iekļauta jaunveidotās Sīrijas valsts sastāvā.

1922. gadā valstī dzīvoja 595 000 iedzīvotāju, no kuriem 75,1% bija sunnīti un 11,3% dažādu konfesiju kristieši.
Aleksandretas sandžaks

thumbnail|right|Autonomais Aleksandretas sandžaks franču mandātteritorijas sastāvā
thumbnail|right|Franču-turku vienošanās parakstīšanas ceremonija, 1938. gada 3. jūlijs
thumbnail|right|Turku armija iesoļo Aleksandretā, 1938. gada 5. jūlijs
**Aleksandretas sandžaks** (, ,  *Sanjaq al-Iskandarūna*) Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorijas sastāvā esošs autonoms apgabals, kura statusu noteica Francijas-Turcijas 1921. gada 20. oktobra līguma 7. paragrāfs, kas paredzēja īpašu statusu turku valodai un kulturālo autonomiju apgabalā dzīvojošajiem turkiem. 

1923. gadā sandžaku pievienoja Alepo valstij un no 1925. gada tas bija Sīrijas valsts sastāvā. 1932. gada Sīrijas pārstāvju palātas vēlēšanās no sandžaka tika ievēlēti 4 turki, 3 alavīti, 2 kristieši, 2 sunnīti un 1 armēnis. 

1937. gada novembrī sandžakam piešķīra lielāku autonomiju, par tā aizsardzību atbildēja Francija un Turcija. 1938. gada 5. jūlijā sandžakā iegāja Turcijas armija, no kuras bēga liela daļa apgabala arābu un armēņu iedzīvotāju, kas pirms turku okupācijas veidoja sandžaka iedzīvotāju lielāko daļu. No 1938. gada 6. jūlija līdz 2. septembra neatkarības pasludināšanai reģiona gubernators bija Abdurahmans Meleks. Turcijas militārā kontrolē notika nedemokrātiskas viltus vēlēšanas, kuru rezultātā 1938. gada 2. septembrī tika pasludināta neatkarīga Hatajas valsts, kas pēc vēl viena nedemokrātiska referenduma 1939. gadā kļuva par Turcijas Hatajas provinci.  

## 1936. gada tautas skaitīšana
Atbilstoši 1936. gada tautas skaitīšanas rezultātiem sandžakā dzīvoja 220 000 cilvēku, no kuriem 39% turki, 28% alavīti, 11% armēņi, 10% sunnīti, 8% dažādu konfesiju kristieši, 4% čerkesu, ebreji, kurdu u.c.

## 1938. gada asambleja
Pēc turku armijas ienākšanas un daudzu iedzīvotāju bēgšanas, franču administrācija 1938. gada 22. jūlijā no sandžaka asamblejas 40 vietām 22 piešķīra turkiem, 9 alavītiem, 5 armēņiem, 2 sunnītiem un 2 kristiešiem. Lai palielinātu turku skaitu sandžakā, Turcijas valdība jau iepriekš bija aicinājusi visus sandžakā dzimušos Turcijas iedzīvotājus atgriezties tajā un reģistrēties. 

1938. gada 2. septembrī sandžaka asambleja pasludināja neatkarīgu Hatajas valsti kuras konstitūcija tik apieņemta 6. septembrī. Valsts nosaukumu bija izdomājis Turcijas prezidents Ataturks, un to vadīt ieradās divi Turcijas parlamenta deputāti. 

Francija nepretojās Turcijas rīcībai, cerot, ka Eiropas kara gadījumā tā pievienosies antihitleriskajai koalīcijai. Sīrijas Republikas prezidents Hašims al-Atasi protestā atkāpās no amata, paziņojot, ka Francijai nav tiesību pieļaut šādu Sīrijas teritorijas sadalīšanu. Sīrija joprojām oficiāli nav atzinusi, ka ir atteikusies no savām tiesībām uz šo provinci.

## Atsauces
64 Angelina

**Angelina**, arī **64 Angelina** ir neregulāras formas asteroīds ar izmēriem apmēram 60 x 53 x 45 km, atrodas asteroīdu joslā. 

Asteroīdu atklāja  vācu astronoms Ernsts Tempels,  Marseļas observatorijā. Tas bija pirmais viņa atklātais asteroīds (kopā 5). Asteroīda vārdu ieteica Marseļas observatorijas direktors Benžamēns Valcs (*Benjamin Valz*). Angelina bija barona Franca Ksavjē fon Caha (*Franz Xaver von Zach*) astronomiskās stacijas vārds, atradās Mime kalnā netālu no Marseļas. Fon Cahs šeit pētīja svērteņa novirzes, kuras izraisīja kalni.  

Angelina pieder E tipa asteroīdiem, ir trešais lielākais šīs grupas objekts (pēc 44 Nisa un 55 Pandora). Zinātniekiem problēmas ir sagādājusi Angelinas izmēra noteikšana. Sākotnējie aprēķini tika veikti, pieņemot, ka objekta albedo ir zems. Noteiktais asteroīda izmērs iznāca ap 100 km liels, tika uzskatīts par lielāko E tipa asteroīdu. Patiesībā Angelinai ir netipiski augsts albedo priekš E tipa asteroīda. 2010. gadā tika veikti asteroīda novērojumi ar Aresibo radioteleskopu, noteiktie objekta izmēri bija 60 x 53 x 45 km.
  
## Atsauces

## Ārējās saites
Angelinas orbīta
Andrijs Pjatovs

**Andrijs Pjatovs** (; dzimis  Kirovohradā) ir Ukrainas bijušais futbolists, vārtsargs, kurš ilgus gadus pārstāvēja Doneckas "Šahtar" klubu Ukrainas Premjerlīgā un Ukrainas futbola izlasi.

## Karjera
### Klubā
Pjatovs karjeru sāka Poltavas "Vorskla" 2002. gadā. 2006. gada 13. decembrī viņu par aptuveni £880 000 pārpirka Doneckas "Šahtar". Atlikušo 2006./2007. gada sezonas daļu viņš pavadīja iznomāts Poltavas "Vorskla". 2007./2008. gada sezonā Pjatovs aizvietoja Bohdanu Šustu kā galveno "Šahtar" vārtsargu, spēlējot līgas, kausa un UEFA Čempionu līgas spēlēs, divas spēles nostāvot sausā. 2008./2009. gada sezonā "Šahtar" iznomāja Šustu citai komandai, bet no *[[FC Kharkiv]]* iegādājās vārtsargu Rustamu Hudzhamovu, kurš lieliski aizvadīja iepriekšējo sezonu. Pēc "Šahtar" 2–0 zaudējuma *[[FC Lviv]]* Pjatovs atguva savu pamatvārtsarga statusu. Pjatovs savu statusu nostiprināja 2008./2009. gada UEFA kausa spēlēs, kad "Šahtar" sasniedza finālu, pa ceļam pusfinālā pārspējot citu Ukrainas klubu Kijivas "Dinamo". Finālspēlē viņš ielaida vārtus pēc tiešā brīvsitiena, ļaujot Brēmenes "Werder" izlīdzināt rezultātu, bet papildlaikā "Šahtar" izrāva uzvaru ar 2–1. 2009. gada 1. novembrī Pjatovs pret Odesas "Chornomorets" aizvadīja savu 100. spēli (ielaižot 72 vārtus) "Šahtar" rindās, izpelnoties spēles labākā spēlētāja balvu. 2023. gada jūlijā paziņoja par spēlētāja karjeras beigām.

### Izlasē
Pjatovs Ukrainas U21 izlasē aizvadīja 20 spēles. Pieaugušo izlasē viņš piedalījās 2006. gada FIFA Pasaules kausā, kur Ukraina iekļuva ceturtdaļfinālā, kā arī 2012. gada Eiropas čempionātā, kur Ukraina neizkļuva no grupas. 2013. gada novembrī Pjatovs uzstādīja jaunu rekordu minūtēm pēc kārtas bez ielaistajiem vārtiem, pārspējot Oleksandra Šovkovska rekordu. Ukrainas izlasē aizvadījis 102 spēles.

## Sasniegumi
**Shakhtar Donetsk**

* Ukrainas Premjerlīga: 2007–08, 2009–10, 2010–11, 2011–12, 2012–13, 2013–14, 2016–17, 2017–18, 2018–19, 2019–20, 2022–23
* Ukrainas kauss: 2007–08, 2010–11, 2011–12, 2012–13, 2015–16, 2016–17, 2017–18, 2018–19
* Ukrainas Superkauss: 2008, 2010, 2012, 2013, 2014, 2015, 2017, 2021
* UEFA kauss: 2008–09

**Individuālie sasniegumi**

* Ukrainas Premjerlīgas labākais vārtsargs: 2009–10, 2013–14, 2015–16, 2016–17, 2017–18, 2018–19

## Atsauces

## Ārējās saites
Marmelāde

[250px|thumb|right|Apelsīnu un [citrons|citronu marmelādes šķēlītes]]

**Marmelāde** (no  — 'cidoniju ievārījums') ir ar cukuru savārīts un sarecināts augļu vai ogu biezenis. Vārīšanas laikā, kas rūpnieciski ražotai marmelādei parasti notiek vakuumiekārtā, biezenim pievieno cukuru un recinātājus (piemēram, pektīnu vai agaru), kas marmelādei nodrošina tai raksturīgās želejveida konsistences veidošanos. Savārīto masu atdzesē, iepilda veidnēs un atstāj sarecēt. Kad tā sarecējusi, marmelādi izņem no veidnēm, apkaisa ar cukuru, lai tā neliptu, un iesaiņo.

Angļvalodīgajās valstīs ar vārdu „marmelāde” () saprot citrusaugu (visbiežāk apelsīnu) džemu ar mizas gabaliņiem.

## Atsauces
Lielais Kumpotis

**Lielais Kumpotis** (arī Lielais Kumpoša ezers, Kumpotis, Kumpota ezers, Kumpotu ezers, Kumpoču ezers,  vai *Kampuotis III*) ir ezers Augšdaugavas novada Medumu pagastā uz robežas ar Lietuvu. Izvietojies pagasta dienvidos Kumpotu ezeru virknē Augšzemes aizsargājamo ainavu apvidū. Kopējā platība 13,6 ha, no tiem Latvijā — 7,4 ha. Krasti zemi, slīpi, austrumos — stāvi, dibens — smilšains, dūņains, dūņu slānis līdz 0,7 m. Ietek viens grāvis, cauri tek Kumpota no Mazā Kumpota uz Zemgales ezeru. Mīt līdaka, rauda, asaris. Austrumu galā peldvieta.

Ziemeļu krastā Kumpotu ciems, dienvidu — Kumpoči.

## Atsauces
My Love, My Life

***My Love, My Life*** ir Zviedrijas popmūzikas grupas ABBA dziesma. Dziesmas autori ir Bjērns Ulveuss, Benni Andešons un Stigs Andersons, bet vokālo sniegumu veido Angnētas Feltskūgas balss. Šī dziesma tika ierakstīta 1976. gada 20. augustā un izdota 1976. gadā albuma *[[Arrival (ABBA mūzikas albums)|Arrival]]* sastāvā. Šī ir viena no pēdējām dziesmām, kas tika ierakstīta šim albumam. Bjērns Ulveuss apgalvo, ka šī dziesma ir Angnētas Feltskūgas vokālo spēju labākais piemērs.

## Dziesmas ierakstīšana
Pirmie dziesmas demo ieraksti tika ierakstīti jau 1976. gada jūlijā. Sākotnēji dziesmā tika izmantoti citi dziesmas vārdi, kuru dēļ šo dziesmas versiju sauca ***Monsieur, Monsieur***. *Monsieur, Monsieur* vēsta par meitenes romantiskajām attiecībām Parīzē, kurus komponists Bjērns Ulveuss rakstīja, atceroties savu braucienu uz Franciju pusaudžu gados. Vēlāk šī dziesmas doma tika izmantota ABBA dziesmā *[[Our Last Summer]]*. Daļa no *Monsieur, Monsieur* tika pārraidīta radio intervijā ar Angnētu. 1976. gadā radio intervijā *B is for Benny*, kurā piedalījās grupas dalībnieks Benni Andešons, tika izmantots šīs dziesmas instrumentālais demo ieraksts. Grupa nebija apmierināta ar dziesmas skanējumu, tāpēc 20. augusta ierakstu sesijā izlēma palēnināt dziesmas tempu un arī pazemināt dziesmas tonalitāti, lai labāk saderētu ar Angnētas balsi. Dziesmas fona vokāls tika veidots, iedvesmojoties no 10cc hita *[[I'm Not In Love]]*.

## Dziesmas video
Dziesmas video tika ierakstīts televīzijas speciālizlaiduma *[[Abba-dabba-doo]]* laikā. Šoreiz video uzņēma Leonards Ēks un Pērs Falkmans, kuri bija šī televīzijas speciālizlaiduma režisori. Video tika uzņemts 1976. gada septembrī *Sveriges Radio* telpās. Video piedalās tikai Angnēta, kas izpilda šo dziesmu kameras priekšā, kura ir pietuvināta viņas sejai. Video tika nofilmēts vienas dienas laikā, un tā veidošanā režisori izmantoja *[[chroma key]]* tehniku, kurā mūziķe tika filmēta uz vienkrāsaina fona, lai vēlāk varētu rediģēt šo video pārklājot to ar citu videomateriālu — šajā gadījumā Angnētas kustībām video filmēšanas laikā.

## Vēlākie izdevumi
1983. gadā dziesma tika ierakstīta kā daļa no *ABBACADABRA* mūzikla, kur to izpildīja Elaina Peidža. Šī versija tika izdota kā singls 1983. gada decembrī ar nosaukumu ***Like an Image Passing By***. Divdesmit gadus pēc *My Love, My Life* ierakstīšanas, Angnēta Feltskūga, dziesmas galvenā vokāliste, izdeva albumu ar šādu pašu nosaukumu, kurā bija iekļautais vairākas dziesmas no viņas mūziķes karjeras.

## Atsauces

## Ārējās saites
* 
* Dziesmas vārdi metrolyrics.com
Ingus Feldmanis

**Ingus Feldmanis** (dzimis ) ir latviešu mūziķis, komponists un dziedātājs.

Dzimis Lubānā. Viņa mātei Veltai Feldmanei bija laba balss. Vecākais brālis Uldis bija ģitārists. Arī Ingus 13 gadu vecumā ieinteresējās par ģitāras spēli.

Ingus apguva muzikālo izglītību Rīgā, Jāzepa Mediņa mūzikas vidusskolā, mežraga specialitātē. Studijas turpināja Latvijas Valsts Konservatorijā, iegūstot diplomu orķestra un izpildītājmākslā mežraga specialitātē.

Paralēli mežraga studijām Ingus Feldmanis kā ģitārists darbojās arī vieglās mūzikas žanrā. Septiņdesmitajos gados piedalījās Jelgavas grupā "Salve", kura 1974. gadā festivālā "Liepājas dzintars" izcīnīja pirmo vietu estrādes ansambļu grupā. Savukārt Ingus pats ieguva individuālu balvu – otro vietu vokālistu konkurencē.

Uzreiz pēc studiju beigšanas 1981. gadā Feldmanis uzsāka dalību grupā "Ornaments", kurā darbojas līdz pat grupas pastāvēšanas beigām 1992. gadā.
No 1992. gada Feldmanis spēlēja pie Latvijas rokenrola karaļa Pita Andersona kopā ar citiem rokenrola grandiem – Eduardu Glotovu (bass), Vilni Strodu (bungas), Eino Kolistu (klavieres). Pēc četriem gadiem grupa izšķirās, tomēr tūlīt tādā pat sastāvā apvienojās ar citu Latvijā zināmu rokenrola žanra pārstāvi Ivaru Pētersonu grupā *[[Crazy Heads]]*.

Paralēli muzicēšanai grupā "Juke Box" Feldmanis piedalījies arī ''Marie N'' pavadošajā sastāvā. Feldmanis darbojies arī kā dziesmu autors. Viņa komponētās dziesmas iekļautas dziedātāja Normunda Rutuļa solo albumā "Vēl viens laimīgs rīts" (2016).

## Atsauces

## Ārējās saites
* Ingus Feldmanis discogs.com