open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Etnofilozofija

**Etnofilozofija** ir filozofijas un kultūras studiju virziens, kas pēta konkrētu tautu vai etnisko kopienu pasaules uzskatus, domāšanas veidus, vērtības un filozofiskos priekšstatus, balstoties to tradicionālajā kultūrā, mitoloģijā, reliģijā, valodā un paražās. Tā analizē, kā kolektīvā pieredze un kultūras mantojums veido noteiktas kopienas filozofisko skatījumu uz pasauli, cilvēku un sabiedrību.

Etnofilozofija kā akadēmisks jēdziens veidojās 20. gadsimta vidū, īpaši Āfrikas filozofijas kontekstā. Termins bieži tiek saistīts ar mēģinājumiem sistematizēt tradicionālās domāšanas formas un atzīt tās par pilntiesīgu filozofijas izpausmi. Tomēr etnofilozofija ir izraisījusi arī diskusijas un kritiku, jo daļa filozofu uzskata, ka filozofijai jābūt individuālai, reflektīvai un argumentētai, nevis kolektīviem uzskatiem balstītai.

Mūsdienās etnofilozofija tiek aplūkota gan kā filozofijas un antropoloģijas krustpunkts, gan kā diskusiju lauks par kultūras relativismu, universālismu un filozofijas definīciju.

## Skatīt arī
* Kultūras antropoloģija
* Filozofiskā antropoloģija

## Ārējās saites
Panāfrikānisms

thumb|Panāfrikānistu karogs
**Panāfrikānisms** ir politiska, sociāla un intelektuāla kustība, kas iestājas par Āfrikas tautu un afrikāņu izcelsmes cilvēku visā pasaulē vienotību, solidaritāti un kopīgu rīcību. Tā mērķis ir veicināt kopīgu identitāti, cīnīties pret koloniālismu, rasismu un diskrimināciju, kā arī atbalstīt Āfrikas politisko, ekonomisko un kultūras neatkarību un attīstību.

Panāfrikānisma idejas aizsākumi meklējami 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā afrikāņu diasporas intelektuāļu vidū Eiropā un Ziemeļamerikā. Par vienu no panāfrikānisma pamatlicējiem tiek uzskatīts V. E. B. Dibuā, kurš organizēja pirmos Panāfrikas kongresus un formulēja kustības politiskos un sociālos mērķus.

20. gadsimta vidū panāfrikānisms kļuva par nozīmīgu ideoloģisku pamatu Āfrikas dekolonizācijas procesiem. Tādas personības kā Kvame Nkruma, Džomo Keniata un Džūliuss Ņerere panāfrikānisma idejas īstenoja praksē, iestājoties par Āfrikas valstu neatkarību un ciešāku politisko sadarbību. Panāfrikānisms ietekmēja arī tādas kultūras kustības kā *[[négritude]]* un afrikāņu sociālisms.

Mūsdienās panāfrikānisms izpaužas gan politiskās iniciatīvās, piemēram, Āfrikas Savienības darbībā, gan kultūras, akadēmiskajā un sabiedriskajā diskursā, uzsverot diasporas lomu un globālo afrikāņu solidaritāti.

## Ārējās saites
Afrikāņu sociālisms

**Afrikāņu sociālisms** ir politiska un ideoloģiska doktrīna, kas apvieno sociālisma idejas ar tradicionālajām Āfrikas sabiedrību sociālajām, kultūras un ekonomiskajām struktūrām. Tā mērķis bija radīt Āfrikas vēsturiskajai pieredzei atbilstošu sociālisma formu, kas balstīta kopieniskumā, solidaritātē un kolektīvā atbildībā, vienlaikus noraidot gan koloniālo mantojumu, gan dogmatisku marksismu.

Afrikāņu sociālisms veidojās 20. gadsimta vidū Āfrikas dekolonizācijas laikā un kļuva par ideoloģisku pamatu vairāku jaunizveidoto valstu politiskajām sistēmām. Tā galvenie teorētiķi un politiskie līderi bija Kvame Nkruma Ganā, Džūliuss Ņerere Tanzānijā, Leopolds Sedars Sengors Senegālā un Ahmeds Sekū Turē Gvinejā. Viņi uzsvēra, ka pirmskoloniālajās Āfrikas sabiedrībās pastāvēja kolektīva zemes īpašuma, savstarpējās palīdzības un sociālās vienlīdzības principi.

Atšķirībā no klasiskā marksisma, afrikāņu sociālisms lielāku nozīmi piešķīra morālajām un kultūras vērtībām, nacionālajai vienotībai un lauku kopienu lomai. Viens no pazīstamākajiem afrikāņu sociālisma modeļiem bija *[[ujamaa]]* politika Tanzānijā, kas centās veidot kolektīvas lauku apmetnes un nodrošināt sociālo vienlīdzību.

20. gadsimta beigās afrikāņu sociālisms zaudēja politisko ietekmi ekonomisko grūtību, autoritārisma un globalizācijas procesu dēļ. Tomēr tā idejas joprojām tiek analizētas politikas teorijā un Āfrikas studijās kā mēģinājums pielāgot sociālisma principus vietējam kultūras un vēsturiskajam kontekstam.

## Skatīt arī
* Sociālisms
* Panāfrikānisms
* Dekolonizācija

## Ārējās saites
Sindikāts

**Sindikāts** ir organizatoriska un ekonomiska apvienība, kurā vairāki uzņēmumi vai ražotāji apvienojas, lai kopīgi koordinētu produkcijas realizāciju, cenu politiku vai citas tirgus darbības, vienlaikus saglabājot ražošanas patstāvību. Sindikātu mērķis parasti ir ierobežot konkurenci, stabilizēt cenas un palielināt dalībnieku peļņu.

Sindikāti plaši izplatījās 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā industriāli attīstītajās valstīs, īpaši smagajā rūpniecībā, kalnrūpniecībā un metalurģijā. Tie bija viena no monopolistisko struktūru formām līdzās karteļiem un trestiem. Atšķirībā no karteļiem, kuros uzņēmumi vienojas par noteiktiem nosacījumiem, sindikātos produkcijas realizācija tiek centralizēta vienā kopīgā pārdošanas organizācijā.

20. gadsimtā daudzās valstīs sindikātu darbība tika ierobežota vai aizliegta ar konkurences tiesību palīdzību, jo tie tika uzskatīti par tirgus konkurenci kropļojošām struktūrām. Tomēr jēdziens “sindikāts” tiek lietots arī citās nozīmēs, piemēram, apzīmējot profesionālās apvienības, īpaši frankofonajās valstīs, vai finanšu sindikātus banku un investoru sadarbības kontekstā.

Mūsdienās ekonomiskajā nozīmē sindikāti klasiskajā izpratnē sastopami reti, taču pats jēdziens saglabājas vēsturiskajā, juridiskajā un politiskajā diskursā.

## Skatīt arī
* Monopols

## Ārējās saites
Profesionālais sports

**Profesionālais sports** ir sporta darbības forma, kurā sportisti regulāri piedalās treniņos un sacensībās kā savā pamatnodarbošanās veidā un par sportisko sniegumu saņem materiālu atlīdzību. Profesionālais sports balstās uz augstu fiziskās sagatavotības līmeni, specializētu treniņu sistēmu un institucionāli organizētu sacensību vidi.

Profesionālais sports parasti tiek īstenots noteiktu sporta federāciju, līgu vai klubu ietvaros, kas nosaka sacensību noteikumus, sportistu kvalifikācijas prasības un līgumattiecības. Sportistu darbību regulē līgumi ar klubiem, sponsoriem vai sporta organizācijām, kā arī nacionālie un starptautiskie normatīvie akti. Būtiska profesionālā sporta iezīme ir rezultātu komercializācija, tostarp biļešu tirdzniecība, mediju tiesības, sponsorēšana un reklāma.

Atšķirībā no amatieru sporta profesionālajā sportā sportiskie sasniegumi ir cieši saistīti ar ekonomiskiem, juridiskiem un institucionāliem faktoriem. Tas ietver arī sportistu medicīnisko uzraudzību, antidopinga kontroli un karjeras ilgtspējas jautājumus. Mūsdienās profesionālais sports tiek analizēts ne tikai kā fiziskās kultūras izpausme, bet arī kā sociāls un kultūras fenomens ar būtisku ietekmi uz sabiedrību un masu komunikāciju.

## Ārējās saites
Tirgus deregulācija

**Tirgus deregulācija** ir ekonomiskās politikas pieeja, kas paredz valsts regulējuma samazināšanu vai atcelšanu tirgus ekonomikā, lai palielinātu konkurenci, efektivitāti un uzņēmējdarbības brīvību. Deregulācijas mērķis ir ierobežot valsts iejaukšanos cenu noteikšanā, uzņēmumu darbībā un nozares attīstībā, ļaujot tirgus mehānismiem darboties brīvāk.

Tirgus deregulācija plašāk tika īstenota 20. gadsimta otrajā pusē, īpaši 1970. un 1980. gados, reaģējot uz ekonomisko stagnāciju un kritiku par pārmērīgu valsts kontroli. Tā tika saistīta ar neoliberālisma un brīvā tirgus idejām, kuras uzsvēra konkurences un privātās iniciatīvas nozīmi. Deregulācijas politiku ieviesa vairākās valstīs, tostarp ASV, Apvienotajā Karalistē un citviet Rietumu pasaulē.

Deregulācija tika piemērota dažādās nozarēs, piemēram, finanšu sektorā, enerģētikā, transportā un telekomunikācijās. Tās piekritēji uzskata, ka deregulācija veicina inovācijas, samazina cenas patērētājiem un palielina ekonomisko izaugsmi. Savukārt kritiķi norāda uz iespējamiem riskiem, tostarp sociālās nevienlīdzības pieaugumu, tirgus koncentrāciju un finanšu nestabilitāti.

Mūsdienās tirgus deregulācija tiek vērtēta diferencēti, un daudzās valstīs tiek meklēts līdzsvars starp brīvu tirgu un valsts regulējumu, lai nodrošinātu gan ekonomisko efektivitāti, gan sabiedrības interešu aizsardzību.

## Skatīt arī
* Brīvā tirgus ekonomika
* Neoliberālisms
* Ekonomiskā politika
* Privatizācija

## Ārējās saites
Antisociālisms

[thumb|250px|Orasa Vernē (''Horace Vernet'') 1850. gada glezna „Sociālisms un [holēra”, kurā attēloti divi, viņaprāt, Franciju 19. gadsimta vidū postošie ļaunumi]]

**Antisociālisms** ir politiska un ideoloģiska nostāja, kas vērsta pret sociālisma idejām, kustību un politisko iekārtu. Tas ietver dažādus uzskatus un argumentus, kas kritizē sociālisma teorētiskos pamatus, saimnieciskos modeļus un praktisko īstenošanu (tostarp korupciju un masu slepkavības), uzsverot individuālās brīvības, privātīpašuma un tirgus ekonomikas nozīmi.

Antisociālisms veidojās 19. gadsimtā kā reakcija uz sociālistisko ideju izplatību industrializētajā Eiropā. To pārstāvēja liberālie, konservatīvie un reliģiskie domātāji, kā arī uzņēmēju un vidusšķiras aprindas. Kritika bieži tika vērsta pret kopīpašuma ideju, plānveida ekonomiku un valsts varas paplašināšanu.

20. gadsimtā antisociālisms ieguva īpašu nozīmi Aukstā kara laikā, kad tas kļuva par centrālu ideoloģisku elementu liberāli demokrātisko valstu un autoritāro režīmu politikā. Antisociālistiska retorika tika izmantota gan politiskajā propagandā, gan akadēmiskajās debatēs par sociālisma ekonomisko efektivitāti un politiskajām sekām.

Mūsdienās antisociālisms izpaužas dažādās politiskajās ideoloģijās, tostarp liberālismā, konservatīvismā un libertārismā. Tas var būt vērsts gan pret noteiktām sociālistiskām partijām un režīmiem, gan pret sociālisma idejām kopumā.

## Skatīt arī
* Antikomunisms

## Ārējās saites
Viduslaiku filozofija

**Viduslaiku filozofija** ir filozofijas attīstības posms Eiropā, kas aptver laika periodu no aptuveni 5. līdz 15. gadsimtam, proti, no Rietumromas impērijas sabrukuma līdz Renesanses sākumam. Tā veidojās ciešā saistībā ar kristīgo teoloģiju un kalpoja kā intelektuāls ietvars kristīgās pasaules skatījuma sistematizācijai un racionalizācijai. Viduslaiku filozofijas centrā bija jautājumi par Dieva eksistenci, ticības un prāta attiecībām, būtību un eksistenci, kā arī zināšanu avotiem.

Viduslaiku filozofijas pamatus ielika Baznīcas tēvi, īpaši Augustīns no Hiponas, kurš apvienoja platonisma idejas ar kristīgo doktrīnu. Vēlākajos gadsimtos nozīmīga ietekme bija Aristoteļa darbu recepcijai, kas Eiropā nonāca galvenokārt caur arābu filozofijas un islāma zelta laikmeta domātāju, piemēram, Avicennas un Averroesa, interpretācijām.

Augstajos viduslaikos viduslaiku filozofija sasniedza savu kulmināciju sholastikas ietvaros — metodē, kas balstījās uz loģisku argumentāciju, autoritatīvu tekstu analīzi un sistemātisku disputu praksi. Nozīmīgākie sholastikas pārstāvji bija Akvīnas Toms, Kenterberijas Anselms un Viljams Okams. Šajā periodā īpaša uzmanība tika pievērsta universāliju problēmai, ontoloģijai un epistemoloģijai.

Viduslaiku filozofija kalpoja kā tilts starp sengrieķu filozofiju un jauno laiku filozofiju, nodrošinot klasisko ideju saglabāšanu un transformāciju kristīgās pasaules skatījuma ietvaros. Tās ietekme ir būtiska gan Rietumu filozofijas, gan Eiropas izglītības un universitāšu sistēmas attīstībā.

## Ārējās saites
Mākslīgā elpināšana

**Mākslīgā elpināšana** ir medicīniska un pirmās palīdzības metode, kuras mērķis ir nodrošināt plaušu ventilāciju gadījumos, kad cilvēks pats nespēj elpot vai elpošana ir nepietiekama. Tā tiek izmantota neatliekamajā medicīniskajā palīdzībā, reanimācijas procesā un intensīvās terapijas apstākļos, lai uzturētu skābekļa apmaiņu un novērstu hipoksiju.

Mākslīgā elpināšana var tikt veikta manuāli vai ar tehnisku ierīču palīdzību. Pirmās palīdzības kontekstā visbiežāk tiek izmantota metode „elpināšana no mutes mutē” vai „elpināšana no mutes degunā”, kas ir daļa no kardiopulmonālās reanimācijas (KPR). Klīniskajā praksē mākslīgā elpināšana parasti tiek nodrošināta ar mehāniskās ventilācijas aparātiem, kas kontrolē elpošanas tilpumu, biežumu un skābekļa koncentrāciju.

Indikācijas mākslīgajai elpināšanai ietver elpošanas mazspēju, sirds apstāšanos, saindēšanos, smagas traumas, kā arī anestēzijas laikā veiktas ķirurģiskas manipulācijas. Metodes izvēle ir atkarīga no pacienta stāvokļa, pieejamajiem resursiem un medicīniskā personāla kvalifikācijas.

## Ārējās saites
Intensīvā terapija

[thumb|Intensīvās terapijas palāta ar [COVID-19 pandēmija|COVID-19 izraisītas pneimonijas pacientiem Teherānas slimnīcā]]
**Intensīvā terapija** ir medicīnas nozare un specializēta stacionārās ārstēšanas forma, kas paredzēta pacientiem ar dzīvību apdraudošiem stāvokļiem, kuriem nepieciešama pastāvīga novērošana, orgānu funkciju atbalsts un augsti specializēta medicīniskā aprūpe. Intensīvā terapija tiek nodrošināta intensīvās terapijas nodaļās (ITN), kurās pieejams specializēts personāls un tehnoloģijas.

Intensīvās terapijas mērķis ir stabilizēt pacienta stāvokli, novērst dzīvībai bīstamu komplikāciju attīstību un nodrošināt vitāli svarīgo orgānu — piemēram, sirds, plaušu, nieru un centrālās nervu sistēmas — funkciju uzturēšanu. Šajā kontekstā bieži tiek izmantotas tādas metodes kā mehāniskā ventilācija, hemodinamiskā uzraudzība, infūzijas terapija, dialīze un medikamentozā terapija.

Intensīvā terapija ir indicēta pacientiem ar akūtām slimībām, smagām traumām, sepsi, elpošanas mazspēju, sirds mazspēju, kā arī pēc sarežģītām ķirurģiskām operācijām. Pacientu aprūpe intensīvajā terapijā ir multidisciplināra un ietver ārstu, medmāsu un citu veselības aprūpes speciālistu sadarbību.

Mūsdienu veselības aprūpē intensīvā terapija tiek uzskatīta par vienu no tehnoloģiski un ētiski sarežģītākajām medicīnas jomām, jo tā ietver lēmumus par dzīvības uzturēšanu, ārstēšanas intensitāti un paliatīvās aprūpes uzsākšanu gadījumos ar nelabvēlīgu prognozi.

## Skatīt arī
* Pirmā palīdzība

## Ārējās saites
Jauno laiku filozofija

**Jauno laiku filozofija** ir filozofijas attīstības posms Eiropā, kas aptver aptuveni 17. un 18. gadsimtu, sākot ar Renesanses beigu periodu un turpinoties līdz Apgaismības laikmetam. Šo periodu raksturo būtiskas pārmaiņas filozofiskajā domāšanā, kas saistītas ar zinātnes attīstību, zinātniskās metodes nostiprināšanos un autoritāšu, īpaši viduslaiku filozofijas un kristīgās teoloģijas, kritisku pārvērtēšanu. Jauno laiku filozofija koncentrējās uz zināšanu pamatiem, prāta iespējām un robežām, kā arī uz subjekta lomu realitātes izziņā.

Jauno laiku filozofijas sākumposmu bieži saista ar Renē Dekartu, kura darbos tika formulēts racionālisms un metodiskas šaubas princips. Paralēli attīstījās empīrisms, ko pārstāvēja tādi domātāji kā Džons Loks, Džordžs Bērklijs un Deivids Hjūms, uzsverot pieredzes nozīmi zināšanu iegūšanā. Šo divu virzienu teorētisko spriedzi vēlāk sintezēja Imanuels Kants, kura kritiskā filozofija iezīmēja pāreju uz vācu klasisko filozofiju.

Jauno laiku filozofijā nozīmīga vieta bija arī politiskā filozofijai un ētikai, īpaši saistībā ar sabiedriskā līguma teorijām un valsts izcelsmes skaidrojumiem. Tā ietekmēja modernās demokrātijas, cilvēktiesību un zinātniskās pasaules uzskata veidošanos, kļūstot par vienu no mūsdienu Rietumu domāšanas pamatiem.

## Ārējās saites
Itālijas renesanse

**Itālijas renesanse** ir Renesanses kultūras un intelektuālais periods Itālijā, kas aptver aptuveni 14.–16. gadsimtu un tiek uzskatīts par renesanses kustības sākumpunktu Eiropā. Tā iezīmēja pāreju no viduslaikiem uz jauno laiku kultūru, balstoties uz pastiprinātu interesi par antīkās Grieķijas un Romas kultūras mantojumu. Itālijas renesansi raksturoja humānisms, indivīda radošo spēju izcelšana un sekulāras pasaules uztveres nostiprināšanās līdzās kristīgajai teoloģijai.

Itālijas renesanses attīstību veicināja Itālijas pilsētvalstu, piemēram, Florence, Venēcijas un Milānas, ekonomiskā un politiskā konkurence, kā arī bagāto mecenātu, īpaši Mediči dzimtas, atbalsts mākslai un zinātnei. Šajā periodā radās nozīmīgi sasniegumi mākslā, arhitektūrā, literatūrā un zinātnes jomā, kā arī jauna interese par dabas un cilvēka empīrisku izpēti.

Itālijas renesanses mākslā īpaša nozīme bija perspektīvas un proporciju teorijas attīstībai, cilvēka anatomijas studijām un antīko formu atdzīvināšanai. Nozīmīgākie perioda pārstāvji bija Leonardo da Vinči, Mikelandželo un Rafaēls, kuru darbi kļuva par Eiropas mākslas kanonu. Filozofijā un politiskajā domā renesanses idejas spilgti pauda Nikolo Makjavelli, kurš sekulāri analizēja varas un valsts darbības principus.

Itālijas renesanse būtiski ietekmēja turpmāko Eiropas kultūras un intelektuālo attīstību, sagatavojot pamatu Apgaismības laikmetam un modernajai zinātniskajai domāšanai.

## Ārējās saites
Aunuu

**Aunuu** () ir neliela apdzīvota sala ASV Samoa teritorijā, kas atrodas pie Tutuilas salas dienvidaustrumu krasta Klusajā okeānā. Tā pieder Samoa arhipelāgam.

Sala ir vulkāniskas izcelsmes un pazīstama ar saviem purvainajiem apgabaliem, piekrastes rifiem un tradicionālo samoāņu dzīvesveidu. Aunuu ir sasniedzama ar nelielu prāmi no Tutuilas salas.

## Ārējās saites
Taū

**Taū** () ir vulkāniskas izcelsmes sala ASV Samoa teritorijā Klusajā okeānā. Tā pieder Manuʻa salu grupai Samoa arhipelāgā.

Tau ir viena no lielākajām un kalnainākajām ASV Samoa salām. Salas augstākais punkts ir Lata kalns, kas sasniedz 931 metra augstumu virs jūras līmeņa un ir augstākais kalns Amerikāņu Samoa. Sala ir klāta ar tropu lietusmežiem un tai ir stāvi krasti.

Galvenās apdzīvotā vieta ir Taū un Faleāsao ciemi rietumu krastā, ko veido vairākas gandrīz saplūdušas apdzīvotas vietas. Sala ir relatīvi izolēta un sasniedzama galvenokārt ar lidmašīnu vai laivu no Tutuilas salas.

Lietus mežs Lata kalna virsotnē un kalderā, dienvidu piekraste un ar to saistītie koraļļu rifi ir daļa no Amerikāņu Samoa nacionālā parka. Parkā ietilpst senā, svētā vieta Saua, kas samoāņu uztverē tiek uzskatīta par polinēziešu tautas dzimšanas vietu.

Kopš saules paneļu masīva izbūves, kas aizstāja ekspluatācijā dārgos dīzeļģeneratorus, salas enerģētika gandrīz par 100% ir atkarīga no Saules.

## Atsauces

## Ārējās saites
Vecais Henrijs

**"Vecais Henrijs"** () ir 2021. gada ASV vesterns, kura režisors un scenārija autors ir Potsijs Ponsiroli. Filmā galvenās lomas atveido Tims Bleiks Nelsons, Skots Heizs, Gevins Lūiss, Treiss Adkinss un Stīvens Dorfs.

Filmas darbība norisinās 1906. gadā un stāsta par fermeri Henriju (Nelsons), kurš savās mājās uzņem sašautu vīrieti. Kad pie viņa ierodas vairāki vīrieši, kuri meklē savainoto vīrieti, lai atgūtu no viņa naudu, Henrijam ir jāizlemj, kuram uzticēties.

Filmas "Vecais Henrijs" pirmizrāde notika  78. Venēcijas kinofestivālā. Filma guva augstu kritiķu novērtējumu, īpaši izceļot scenāriju, režiju un Nelsona aktierspēli. Nacionālā kinofilmu pārraudzīšanas padome to nosauca par vienu no desmit labākajām 2021. gada neatkarīgajām filmām.

## Atsauces

## Ārējās saites
Marla Meiplza

**Marla Ena Meiplza** (, dzimusi ) ir amerikāņu aktrise, televīzijas personība un modele, kā arī politiķa Donalda Trampa otrā sieva un Tifānijas Trampas māte.

Meiplza ieguva atpazīstamību 1990. gados, piedaloties vairākos Holivudas kino un televīzijas projektos, tostarp filmās *Maximum Overdrive*, *Executive Decision* un seriālā *Designing Women*. Viņa ir piedalījusies arī Brodvejas izrādēs un realitātes šovos, tostarp *Dancing with the Stars*.

Papildus aktiermākslai Meiplza ir iesaistījusies labdarībā un veselīga dzīvesveida popularizēšanā.

## Ārējās saites
Tifānija Trampa

**Tifānija Ariana Trampa** (, dzimusi ) ir amerikāņu juriste, modele un dziedātāja. Viņa ir 45. un 47. ASV prezidenta Donalda Trampa un aktrises Marlas Meiplzas meita.

Tifānija ieguva bakalaura grādu socioloģijā Pensilvānijas Universitātē un jurista grādu Džordžtaunas Universitātes Juridiskajā centrā. Viņa periodiski piedalījusies modes industrijā un mediju projektos, kā arī atbalstījusi sava tēva politiskās kampaņas.

2011. gadā Trampa izdeva mūzikas singlu *Like a Bird*, kas piesaistīja plašu mediju uzmanību.

## Ārējās saites
Donalds Tramps jaunākais

**Donalds Džons Tramps jaunākais** (, dzimis ) ir amerikāņu uzņēmējs un sabiedriskais darbinieks. Viņš ir ASV 45. un 47. prezidenta Donalda Trampa un uzņēmējas Ivanas Trampas vecākais dēls.

Tramps jaunākais ir viens no *[[The Trump Organization]]* vadošajām personām, kur viņš ieņem izpildviceprezidenta amatu un ir atbildīgs par nekustamā īpašuma attīstību, ieguldījumiem un projektu pārvaldību. Viņš aktīvi iesaistījās sava tēva prezidenta kampaņās 2016. un 2020. gadā, kā arī publiskajās politiskajās debatēs.

Papildus uzņēmējdarbībai Tramps jaunākais ir medību un dabas aizsardzības atbalstītājs, kā arī vairāku grāmatu autors, tostarp *Triggered* (2019).

## Ārējās saites
Beta paaudze

**Beta paaudze** (dažās valodās bieži saīsināta kā **Gen Beta**) ir nākamais demogrāfiskais slānis, kas seko Alfa paaudzei. Pētnieki un populārie mediji vēl nav vienojušies par paaudzes dzimšanas gadu, bet tiek minēts, ka dzimšanas gada sākums varētu būt 2025. gads, bet beigas — 2039. gads. Tiek uzskatīts, ka lielākā daļa Beta paaudzes pārstāvju būs vēlo Y paaudžu un Z paaudzes bērni.

## Atsauces
Fanatono

**Fanatono** () ir ciems ASV Samoa, kas ietilpst Pagopago administratīvajā teritorijā un atrodas Tutuilas salā. Fanatono ir ASV Samoa politiskais un tiesu centrs — šeit atrodas teritorijas likumdošanas asambleja un Augstākā tiesa.

## Atsauces

## Ārējās saites
Ēriks Tramps

**Ēriks Frederiks Tramps** (, dzimis ) ir amerikāņu uzņēmējs un labdarības darbinieks. Viņš ir ASV 45. un 47. prezidenta Donalda Trampa un uzņēmējas Ivanas Trampas dēls.

Ēriks Tramps ir *[[The Trump Organization]]* izpildviceprezidents, kur atbild par uzņēmuma globālajiem nekustamo īpašumu projektiem. Viņš ir arī *Eric Trump Foundation* dibinātājs, kas nodarbojas ar līdzekļu vākšanu bērnu veselības aprūpes programmām.

## Ārējās saites
Lāra Trampa

**Lāra Lī Jūnaska Trampa** (, dzimusi ) ir amerikāņu televīzijas producente un politiskā konsultante. Viņa ir uzņēmēja Ērika Trampa sieva un ASV prezidenta Donalda Trampa vedekla.

Lāra Trampa ir strādājusi kā producente televīzijas raidījumā *Inside Edition*. Vēlāk viņa aktīvi iesaistījās Republikāņu partijas politiskajās kampaņās, tostarp piedalījās Donalda Trampa prezidenta kampaņās kā padomniece un komunikācijas pārstāve.

## Ārējās saites
Ziemeļkarolīnas Valsts universitāte

**Ziemeļkarolīnas Valsts universitāte** (, bieži saukta arī par ***NC State***) ir publiska pētniecības universitāte, kas atrodas Roli pilsētā Ziemeļkarolīnā, ASV.

Universitāte dibināta 1887. gadā kā **Ziemeļkarolīnas Lauksaimniecības un mehāniskā koledža** (*North Carolina College of Agriculture and Mechanic Arts*). Mūsdienās tā ir viena no lielākajām universitātēm štatā un ietilpst *University of North Carolina* sistēmā.

Ziemeļkarolīnas Valsts universitāte ir īpaši pazīstama ar savām inženierzinātņu, dabaszinātņu, arhitektūras, dizaina un tekstilzinātņu programmām, kā arī ar spēcīgu pētniecības infrastruktūru.

## Ārējās saites

* Oficiālā mājaslapa
I... comme Icare

***I... comme Icare*** ir 1979. gada Francijas politiskā trillera filma, kuras režisors ir Anrī Verneijs. Filmā galveno lomu atveido Īvs Montāns. Filmas nosaukums ir atsauce uz sengrieķu mitoloģijas tēlu Ikaru.

Filmas *I... comme Icare* pirmizrāde notika . Filmu nominēja Cēzara balvai piecās kategorijās, tajā skatā "Labākā filma" un "Labākais aktieris".

## Sižets
Filmas sižets daļēji balstīts uz Džona Kenedija slepkavību un sekojošo izmeklēšanu. Filmas darbība norisinās kādā nenosauktā Rietumeiropas valstī. Filma sākas ar prezidenta Marka Žarī slepkavību, kuru drīz inaugurēs uz otro sešu gadu pilnvaru termiņu. Ģenerālprokurors Anrī Volnijs (Montāns) ir slepkavības izmeklēšanas komisijas loceklis. Kad publicē komisijas galīgos secinājumus, viņš atsakās tiem ticēt un uzsāk atkārtotu slepkavības izmeklēšanu. Volnijs atrod daudzas neatbilstības oficiālajā ziņojumā, galu galā atklājot sazvērestību starp organizēto noziedzību un valsts izlūkdienestu, lai nogalinātu prezidentu Žarī.

## Ārējās saites
1848. gada revolūcija Francijā

thumb|Lamartīns uz rātsnama kāpnēm 1848. gada 25. februārī
**1848. gada Francijas revolūcija** bija politiska un sociāla revolūcija, kas notika Francijā 1848. gada februārī un noveda pie Jūlija monarhijas krišanas, karaļa Luija Filipa I atteikšanās no troņa un Francijas Otrās republikas nodibināšanas. Tā bija daļa no plašākiem 1848. gada revolūciju procesiem Eiropā.

Revolūcijas laikā tika ieviesta vispārējā vīriešu vēlēšanu tiesība, pasludinātas pilsoniskās brīvības un uz laiku nostiprinājās republikāniskas un sociālistiskas idejas. Tomēr politiskā nestabilitāte un sociālās pretrunas drīz vien noveda pie jauniem konfliktiem, kas kulminēja ar Jūnija sacelšanos un vēlāk — ar Luija Napoleona Bonaparta nākšanu pie varas.

## Vēsture

### Priekšvēsture
19. gadsimta 40. gados Franciju skāra ekonomiskā lejupslīde, sliktas ražas un bezdarba pieaugums, īpaši strādnieku vidū. Jūlija monarhijas politiskā sistēma balstījās uz ierobežotām vēlēšanu tiesībām, kas faktiski bija pieejamas tikai turīgajai sabiedrības daļai. Tas radīja plašu neapmierinātību liberāļu, republikāņu un sociālistu aprindās.

Svarīgu lomu opozīcijas mobilizācijā spēlēja tā dēvētās “banketu kampaņas”, kuru laikā tika rīkotas politiskas sapulces ar reformu prasībām. Kad valdība 1848. gada februārī aizliedza kārtējo banketu Parīzē, tas izraisīja masu protestus.

### Februāra revolūcija
1848. gada 22.–24. februārī Parīzē izcēlās nemieri, kuru laikā tika būvētas barikādes un notika sadursmes ar karaspēku. Protestu eskalācijas rezultātā Luijs Filips I 24. februārī atteicās no troņa un devās trimdā uz Lielbritāniju.

Tika izveidota pagaidu valdība, kurā ietilpa gan mēreni republikāņi, gan sociālistiski noskaņoti politiķi. Francija tika pasludināta par republiku, un tika ieviestas vairākas būtiskas reformas, tostarp:
* vispārējās vīriešu vēlēšanu tiesības;
* vārda un preses brīvība;
* nāvessoda atcelšana politiskos noziegumos;
* nacionālo darbnīcu izveide bezdarbnieku nodarbināšanai.

### Jūnija sacelšanās
Sociālās spriedzes un resursu trūkuma dēļ 1848. gada jūnijā valdība slēdza bezdarba mazināšanai izveidotās nacionālās darbnīcas, kas izraisīja strādnieku sacelšanos Parīzē. No 23. līdz 26. jūnijam notika asiņainas ielu cīņas starp strādniekiem un valdības karaspēku ģenerāļa Luija Ežēna Kavanjaka vadībā.

Jūnija sacelšanās tika nežēlīgi apspiesta, bojā gāja tūkstošiem cilvēku, un tā iezīmēja plaisu starp strādnieku kustību un republikānisko vidusšķiru. Pēc šiem notikumiem revolūcija ieguva konservatīvāku ievirzi.

### Otrās republikas nostiprināšanās
1848. gada novembrī tika pieņemta jauna konstitūcija, kas paredzēja spēcīgu prezidenta institūtu. Tā paša gada decembrī pirmajās vispārējās prezidenta vēlēšanās uzvarēja Luijs Napoleons Bonaparts, Napoleona I brāļadēls.

Lai gan 1848. gada revolūcija ieviesa nozīmīgas politiskas brīvības, tā nespēja ilgtermiņā stabilizēt republiku. 1851. gadā Luijs Napoleons veica valsts apvērsumu, bet 1852. gadā pasludināja sevi par imperatoru Napoleonu III, tādējādi noslēdzot Otrās republikas pastāvēšanu.

## Ārējās saites
To Lams

**To Lams** (, dzimis ) ir Vjetnamas politiķis un bijušais policists. Kopš 2024. gada augusta To Lams ir Vjetnamas Komunistiskās partijas (VKP) ģenerālsekretārs, tādējādi faktiski viņš ir Vjetnamas valsts vadītājs. No 2024. gada maija līdz līdz oktobrim bijis Vjetnamas 13. prezidents.

Vairāk nekā 40 gadus bijis policists. No 2016. līdz 2024. gadam ieņēmis sabiedriskās drošības ministra amatu. 2024. gada maijā VKP Centrālā komiteja izvirzīja To Lamu par Vjetnamas 13. prezidentu, aizstājot Vo Vanu Tongu, kurš atkāpās no amata 2024. gada martā pretkorupcijas kampaņas ietvaros. 2024. gada 3. augustā pēc Ngujena Fū Čonga nāves To Lams tika ievēlēts par VKP ģenerālsekretāru un Centrālās militārās komisijas sekretāru.

## Atsauces

## Ārējās saites
Cilvēks, kas smejas

**"Cilvēks, kas smejas"** () ir 1869. gadā izdots franču rakstnieka Viktora Igo romāns. Tas ir viens no autora vēlīnā perioda darbiem, kurā apvienota sociālā kritika, romantisms un filozofiskas pārdomas par netaisnību un cilvēka cieņu.

Romāna darbība norisinās Anglijā 17. gadsimta beigās un 18. gadsimta sākumā. Stāsta centrā ir Gvimplēns — zēns, kura seja bērnībā nežēlīgi izkropļota tā, lai viņš vienmēr izskatītos smaidīgs. Viņš uzaug klejojošu mākslinieku vidū un vēlāk atklāj savu patieso izcelsmi, kas saistīta ar aristokrātiju. Romāns asi kritizē sociālo nevienlīdzību, aristokrātijas liekulību un varas nežēlību pret vājākajiem sabiedrības locekļiem.

Darbs ir vairākkārt ekranizēts un ietekmējis populāro kultūru, tostarp kino un teātri.

## Ārējās saites
* ''Project Gutenberg'' – ''L’Homme qui rit''
Bonapartu dinastija

thumb|Bonapartu dzimtas ģerbonis
**Bonapartu dinastija** ir korsikāņu izcelsmes valdnieku dzimta, kas ieguva varu Francijā 19. gadsimtā pēc Franču revolūcijas. Dinastijas ievērojamākais pārstāvis bija Napoleons I Bonaparts, kurš 1804. gadā kļuva par Francijas imperatoru un nodibināja Pirmo Francijas impēriju. Bonapartu dzimta valdīja Francijā divos periodos: 1804–1814/1815 un 1852–1870.

Bonaparti savu politisko ietekmi balstīja uz revolūcijas ideju, militāru panākumu un centralizētas valsts varas apvienojumu ar monarhiskiem elementiem. Dinastija būtiski ietekmēja Eiropas politiku 19. gadsimtā.

## Izcelsme
Bonapartu dzimta cēlusies no Korsikas. Sākotnēji tā bija neliela itāļu izcelsmes muižnieku ģimene, kuras saknes meklējamas Toskānā. 18. gadsimtā Bonaparti apmetās Korsikā, kas neilgi pirms tam bija nonākusi Francijas kontrolē.

Napoleona tēvs Karls Bonaparts bija jurists un vietējās elites pārstāvis, bet māte Letīcija Bonaparte — spēcīga personība, kas būtiski ietekmēja ģimenes saliedētību un karjeras attīstību.

## Bonapartu nākšana pie varas
Bonapartu dinastijas uzplaukums cieši saistīts ar Napoleona Bonaparta militāro karjeru Francijas revolūcijas laikā. Pēc veiksmīgām kampaņām Itālijā un Ēģiptē viņš kļuva par vienu no populārākajiem ģenerāļiem Francijā.

1799. gadā Napoleons veica 18. brimēra apvērsumu un kļuva par pirmo konsulu, bet 1804. gadā sevi kronēja par Francijas imperatoru, tādējādi nodibinot Bonapartu dinastijas valdīšanu.

## Valdīšana
Napoleons I valdīšanas laikā radīja autoritāru, bet reformētu valsts pārvaldes sistēmu. Tika ieviests Napoleona kodekss, kas ietekmēja daudzu Eiropas valstu tiesību sistēmas. Bonapartu vara balstījās uz armiju, administratīvo centralizāciju un lojalitāti imperatoram.

Napoleons savus radiniekus iecēla par valdniekiem vairākās Eiropas valstīs:
* Žozefs Bonaparts — Neapoles un vēlāk Spānijas karalis;
* Luijs Bonaparts — Holandes karalis;
* Žeroms Bonaparts — Vestfālenes karalis;
* Elīza Bonaparte — Toskānas valdniece;
* Karolīna Bonaparte — Neapoles karaliene.

Šāda politika izraisīja plašu pretestību un nacionālo kustību pieaugumu Eiropā.

## Dinastijas krišana
Pēc neveiksmīgā kara pret Krieviju 1812. gadā Napoleona militārā vara sāka sabrukt. 1814. gadā viņš atteicās no troņa un tika izsūtīts uz Elbas salu. Īslaicīgi atgriezies varā Simts dienu laikā 1815. gadā, viņš tika galīgi sakauts Vaterlo kaujā un izsūtīts uz Svētās Helēnas salu, kur mira 1821. gadā.

## Otrā Francijas impērija
Bonapartu dinastija atjaunoja varu 1852. gadā, kad Napoleona brāļadēls Napoleons III pēc valsts apvērsuma pasludināja sevi par imperatoru. Viņa valdīšanas laikā Francijā norisinājās industrializācija, Parīzes pārbūve un aktīva ārpolitika.

Dinastijas vara beidzās 1870. gadā pēc sakāves Francijas–Prūsijas karā un Napoleona III gūsta.

## Skatīt arī
* Napoleons I Bonaparts
* Napoleons III
* Pirmā Francijas impērija
* Otrā Francijas impērija
* Bonapartisms

## Ārējās saites
18. brimēra apvērsums

thumb|Ģenerālis Bonaparts
**18. brimēra apvērsums** (franču: *Coup d’État du 18 brumaire*) bija valsts apvērsums Francijā 1799. gada 9.–10. novembrī (pēc revolūcijas kalendāra — VIII gada 18.–19. brimērā), kura rezultātā tika gāzta Direktorija un nodibināts Konsulāts. Apvērsumu vadīja Napoleons Bonaparts, kurš pēc tā kļuva par pirmo konsulu un faktisko Francijas valdnieku.

Apvērsums iezīmēja Franču revolūcijas noslēgumu un pāreju uz autoritāru varas formu, kas vēlāk noveda pie Pirmās Francijas impērijas izveides.

## Priekšvēsture
1790. gadu beigās Francijas politiskā situācija bija nestabila. Direktorijas valdība saskārās ar ekonomiskām grūtībām, korupciju, politisku nepopularitāti un militāriem draudiem gan no ārienes, gan iekšienes. Revolūcijas ideāli bija zaudējuši plašu sabiedrības atbalstu, bet pieauga vēlme pēc stabilas un efektīvas varas.

1799. gadā no Ēģiptes karagājiena Francijā atgriezās Napoleons Bonaparts, kurš bija ieguvis lielu popularitāti kā veiksmīgs karavadonis. Daļa politiķu, īpaši Emanuels Žozefs Sijēss, saskatīja viņā līderi, kas spētu nodrošināt politiskas reformas un stabilitāti.

## Apvērsuma norise
1799. gada 18. brimērā (9. novembrī) ar Direktoru padomes lēmumu likumdevējas palātas tika pārceltas no Parīzes uz Senklū, aizbildinoties ar iespējamu jakobīņu sazvērestību. Tas ļāva Napoleona vadītajai armijai kontrolēt situāciju galvaspilsētā.

Nākamajā dienā, 19. brimērā (10. novembrī), Napoleons uzstājās abu likumdevēju — Vecajo padomes un Piecsimtu padomes — priekšā, taču sastapās ar pretestību, īpaši no Piecsimtu padomes deputātiem. Situācija kļuva haotiska, un Napoleons uz brīdi zaudēja kontroli.

Izšķirošo lomu nospēlēja viņa brālis Luijs Bonaparts, kurš bija Piecsimtu padomes priekšsēdētājs. Viņš paziņoja, ka deputāti apdraud Napoleona dzīvību, un pavēlēja karavīriem izklīdināt sapulci. Likumdevējas institūcijas tika piespiedu kārtā izformētas.

## Sekas
Pēc apvērsuma tika izveidota pagaidu valdība — triju konsulu vara, kurā ietilpa Napoleons Bonaparts, Emanuels Žozefs Sijēss un Pjērs Rožē Dikoss. Drīz vien Napoleons nostiprināja savu ietekmi un kļuva par pirmo konsulu ar plašām pilnvarām.

1799. gada decembrī tika pieņemta VIII gada konstitūcija, kas faktiski izbeidza revolucionāro republiku un ieviesa autoritāru politisko sistēmu. 1802. gadā Napoleons tika iecelts par konsulu uz mūžu, bet 1804. gadā pasludināts par imperatoru.

## Ārējās saites

)
Jamandu Orsi

**Jamandu Ramons Antonio Orsi Martiness** (, dzimis ) ir Urugvajas politiķis un bijušais vēstures skolotājs. Kopš 2025. gada marta Orsi ir 43. Urugvajas prezidents.

Kopš 1990. gada Orsi pārstāv kreisā spārna partiju apvienību Frente Amplio. 2024. gada Urugvajas prezidenta vēlēšanās ieguva 52% balsu, pārspējot Alvaro Delgado.

## Atsauces

## Ārējās saites
Tamāšs Šujoks

**Tomāšs Šujoks** (, dzimis ) ir ungāru jurists un politiķis. Kopš 2024. gada marta Šujoks ir Ungārijas prezidents.

No 2016. līdz 2024. gadam bijis Ungārijas konstitucionālās tiesas prezidents. 2024. gada februārī, kad no amata atkāpās toreizējā prezidente Katalina Novāka, Šujoks kļuva par partijas *[[Fidesz]]* prezidenta amata kandidātu. Ticis ievēlēts prezidenta amatā 2024. gada 26. februārī.

## Atsauces

## Ārējās saites
Juris Belmers

**Juris Belmers** (dzimis , miris ) bija latviešu autosportists, viens no ievērojamākajiem autošosejas sacīkšu braucējiem Latvijā 20. gadsimta otrajā pusē.

## Biogrāfija
Juris Belmers sāka piedalīties autosportā 1960. gados. Karjeras laikā viņš septiņas reizes izcīnīja PSRS čempiona titulu autošosejā, galvenokārt startējot ar automašīnu *[[GAZ-24|GAZ-24 Volga]]*. Pazīstams ar 42 starta numuru, kas kļuva par viņa atpazīstamības zīmi.

Belmers desmit reizes uzvarēja sacensībās "Dzintara Volga", kas notika "Biķernieku trasē Rīgā, un bija viens no skatītāju iecienītākajiem sportistiem. Karjeras laikā viņš uzstādījis vairākus ātruma rekordus dažādās trasēs, izcīnījis vairāk nekā 100 medaļas, kā arī bijis čempions rallijā un autosacīkstēs hipodromā.

Miris 2025. gada 26. decembrī 85 gadu vecumā.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Autobraucēja profils vietnē *racinghistory.lv*
Kaīss Saīds

**Kaīss Saīds** (, dzimis ) ir Tunisijas jurists, pasniedzējs un politiķis. Kopš 2019. gada Saīds ir Tunisijas 5. prezidents.

Jau kopš 1980. gadiem strādājis kā jurists un pasniedzējs dažādās universitātēs. Saīds piedalījās 2019. gada prezidenta vēlēšanās kā neatkarīgs kandidāts ar sociālai konservatīviem uzskatiem un populistisku pretkorupcijas programmu, kuru atbalstīja partijas visā politiskajā spektrā. Viņš uzvarēja vēlēšanu otrajā kārtā, iegūstot 72,71 % balsu, un tika inaugurēts prezidenta amatā 2019. gada 23. oktobrī.

Prezidentūras laikā Tunisija ir piedzīvojusi demokrātisku regresu, jo viņš apspiedis politisko opozīciju un disidentus Tunisijā. 2021. gada janvārī valstī sākās protesti, reaģējot uz iespējamu policijas vardarbību, slikto ekonomiku un COVID-19 pandēmiju. 2021. gada 25. jūlijā Saīds atlaida parlamentu un premjerministru Hišemu Mešiši, īstenojot veiksmīgu pašapvērsumu. Kopš tā laika valstī ir notikusi politisko oponentu aresti, kā arī tiesnešu atlaišana.

Saīda pārraudzībā Tunisijā tika pieņemta jauna konstitūcija, kas viņam piešķīra plašākas pilnvaras, kā arī izsludināja ārkārtas parlamenta vēlēšanas. 2024. gada oktobrī viņš tika atkārtoti ievēlēts prezidenta amatā uz otro termiņu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Bangoras katedrāle

{
  "type": "ExternalData",
  "service": "geoshape",
  "ids": "Q1991360"
}

**Bangoras katedrāle** (, ) ir Velsas baznīcas (anglikāņu) katedrāle, kas atrodas Velsas ziemeļos, Bangoras pilsētā. Ap 546. gadu dibinātās Bangoras diecēzes galvenā baznīca.

Bankoras diecēzi dibinājis Svētais Deiniols (*Deiniol*, miris 572. gadā), kurš katedrāles vietā nodibināja klosteri un katedrāle mūsdienās ir viņa galvenā svētvieta. Klosteris tika nopostīts 634. un 1073. gadā, un no tā nekas nav saglabājies. 12. gadsimtā šajā vietā tika uzcelta katedrāle. To finansēja Guinezas karalis Grifuds ap Kīnans (*Gruffudd ap Cynan*, ap 1055—1137), kurš apglabāts zem katedrāles altāra.


BangorCathedral_Nave.JPG


## Ārējās saites
*
Oleksijs Rozumovskis

**Oleksijs Rozumovskis** () jeb **Aleksejs Razumovskis** (, dzimis , miris ) bija ukraiņu izcelsmes Krievijas Impērijas galminieks, militārpersona un ķeizarienes Elizabetes Petrovnas favorīts. Viņš piederēja Rozumovsku dzimtai un ieņēma nozīmīgu vietu Krievijas galmā 18. gadsimta vidū.

## Dzīvesgājums
Oleksijs Rozumovskis dzimis Lemešu ciemā Čerņihivas pulkā kazaka Hrihorija Rozuma ģimenē. Jaunībā strādāja par ganu un apguva lasītprasmi pie vietējā baznīcas ķesterа. Pateicoties labai balsij, viņš dziedāja baznīcas korī. 1731. gadā viņu Sanktpēterburgā nogādāja pulkvedis Višņevskis, un Rozumovskis tika uzņemts imperatora galma kapelā.

### Ceļš pie varas
Drīz viņš piesaistīja lielkņazienes Elizabetes uzmanību un kļuva par viņas tuvāko favorītu. Pēc balss zaudēšanas viņš ieņēma galma amatus un faktiski pārraudzīja Elizabetes saimniecību. 1741. gada apvērsuma laikā Rozumovskis atbalstīja Elizabeti, kas kļuva par imperatori.

Pēc kronēšanas viņš tika iecelts par kambarkungu, vēlāk – par galma maršalu, saņēma Sv. Andreja un Sv. Aleksandra Ņevska ordeņus, kā arī plašus īpašumus. 1744. gadā Svētās Romas imperators Kārlis VII viņam piešķīra reihsgrāfa titulu, kas tika atzīts arī Krievijā.

### Dienests un ietekme
Rozumovskis formāli ieņēma augstus militāros amatus, tostarp feldmaršala pakāpi (1756), taču aktīvi politikā neiesaistījās. Viņš bieži atbalstīja kancleru Bestuževu un veicināja Ukrainas hetmanāta atjaunošanu. Pēc viņa ierosmes par hetmani tika iecelts viņa jaunākais brālis Kirilo Rozumovskis.

### Vēlākie gadi
Pēc Elizabetes nāves Rozumovskis atkāpās no galma dzīves un pārcēlās uz Aņičkova pili. Katrīna II piedāvāja viņam augstāku titulu, taču viņš no tā atteicās. Pēc imperatores rīkojuma tika iznīcināti dokumenti, kas varēja apliecināt viņa laulību ar Elizabeti.

Miris 1771. gadā Sanktpēterburgā un tika apbedīts Aleksandra Ņevska lavras Pasludināšanas baznīcā.

## Leģendas par pēcnācējiem
Jautājums par Rozumovska un Elizabetes Petrovnas bērniem joprojām ir strīdīgs. Ar šo tēmu saistītas leģendas par tā dēvētajām "kņazienēm Tarakanovām". Viena no tām — Dosifeja — mira 1810. gadā klosterī, bet cita, Elizabete Tarakanova, tika ieslodzīta Pētera–Pāvila cietoksnī, kur mira no tuberkulozes.

## Ārējās saites
Retbas ezers

{
  "type": "ExternalData",
  "service": "geoshape",
  "ids": "Q1522557"
}

**Retbas ezers** () jeb **Sārtais ezers** () ir sālsezers Senegālā, 20 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Zaļā raga. Sāls saturs ūdenī - 40 %. Ezera ūdenī mīt zaļaļģe *[[Dunaliella salina]]*, tāpēc ezera ūdens krāsojas sārtā krāsā, kuras intensitāte un tonis atkarīga no sezonas. 

## Galerija

Lac_Rose_in_Senegal.jpg
Lac-rose_sénégal.jpg
Lake_Retba_(Lac_Rose),_worker_is_digging_the_salt_in_the_lake.jpg|Sāls ieguve ezerā
Le_sel_du_Lac_rose.JPG|Sāls ieguve ezerā


## Ārējās saites
Tims Bleiks Nelsons

**Timotijs Bleiks Nelsons** (; dzimis ) ir amerikāņu aktieris, scenārists un režisors. Pazīstams kā otrā plāna lomu aktieris.

Atveidojis lomas tādās filmās kā "Šaurā, sārtā līnija" (1998), "O, brāl, kur tu esi?" (2000), "Īpašais ziņojums" (2002), "Laba meitene" (2002), "Brīnumzeme" (2003), "Caurumiņi" (*Holes*, 2003), "Skubijs Dū 2: Briesmoņi savā vaļā" (2004), "Sīriāna" (*Syriana*, 2005), "Nepārspējamais Halks" (2008), "Nošķirtība" (*Detachment*, 2011), "Linkolns" (2012), "Fantastiskais četrinieks" (2015), "Mana draudzene - monstrs" (2016), "Balāde par Basteru Skragsu" (2018), "Ziņojums" (2019), *[[Just Mercy]]* (2019), "Eņģeļa krišana" (*Angel Has Fallen*, 2019), "Vecais Henrijs" (2021), "Murgu aleja" (2021), *[[Ghosted]]* (2023), *[[Greedy People]]* (2024), "Kapteinis Amerika: Brīnišķīgā jaunā pasaule" (2025) un *[[The Testament of Ann Lee]]* (2025).

Atveidojis galveno lomu arī paša režisētajā filmā *[[Anesthesia]]* (2015). Režisējis arī filmas *[[Eye of God]]* (1997), *[[O (filma)|O]]* (2001), "Pelēkā josla" (*The Grey Zone*, 2001) un *[[Leaves of Grass]]* (2009).

## Atsauces

## Ārējās saites
Kamla Persada-Bisensara

**Kamla Persada-Bisensara** (, dzimusi ) ir Trinidādas un Tobāgo juriste, politiķe un pedagoģe. Kopš 2025. gada 1. maija Persada-Bisensara ir Trinidādas un Tobāgo premjerministre. Šo amatu ieņēmusi arī no 2010. gada maija līdz 2015. gada septembrim.

Kopš 2010. gada Persada-Bisensara pārstāv centriski kreiso *[[United National Congress]]* partiju. Persada-Bisensara ir valsts pirmā sieviete premjerministre, ģenerālprokurore un opozīcijas līdere, kā arī Nāciju Sadraudzības priekšsēdētāja.

## Atsauces

## Ārējās saites
Specvienība "Kraken"

**Specvienība "Kraken"** () ir Ukrainas militārā brīvprātīgo vienība pulka izmērā, kas ir daļa no Ukrainas Galvenās izlūkošanas pārvaldes (HUR) specvienībām, ko izveidoja 2022. gadā, reaģējot uz Krievijas iebrukumu Ukrainā.

Pulks, kas nosaukts mītiskās jūras radības vārdā, tika izveidots no Azovas pulka veterāniem, un kauju laikā tas veiksmīgi atbrīvoja vairākus okupētus ciematus, vēlāk piedaloties arī pretuzbrukumos un sabotāžas operācijās, kļūstot par vienu no ievērojamākajām brīvprātīgo vienībām karā.

## Vēsture
[thumb|"Kraken" karavīri [Balakļijas pilsētā 2022. gada septembrī]]
Daudzi no vēlākajiem "Kraken" pulka locekļiem nāca no jau izveidota futbola "ultru" tīkla un citiem, kas pulcējās Harkivas slēptuvēs, kurās bija noglabāti ieroči, gatavojoties Krievijas iebrukumam Ukrainā 2022. gada 24. februārī. Tajā pašā laikā Kostjantins Nemičevs, kurš tolaik bija vietējā Nacionālā korpusa vadītājs, vāca brīvprātīgos karavīrus. Viņi piedalījās Harkivas aizstāvēšanā, un līdz martam pēc krievu padzīšanas no Vilhivkas vienība bija sākusi veidoties tiktāl, ka nosaukums "Kraken" tika izvēlēts pēc tam, kad vienības komandieris to ieteica, pamatojoties uz viņa pieredzi Jūras spēku speciālajos spēkos.

## Struktūra
2024. gadā pulka struktūru veidoja:

* Kraken pulks
** Pulka štābs
** 20px Artilērijas grupa
*** 20px prettanku grupa *Sparta*
*** 20px Raķešu artilērijas vienība
*** 20px Mīnmetēju rota
** 20px *Brave* grupa
** 20px Dronu rota
*** 20px *Luftwaffe* grupa
*** *Bandera* grupa
*** 20px Gaisa izlūkošanas vienība "Gurkit"
** 20px Inženieru vienība
*** 20px Sapieru vienība
*** 20px sprāgstvielu vienība
** 20px FPV dronu rota
** 20px Speciālo uzdevumu rota
*** 20px *Biznes* komanda
** 20px Tanku rota
*** 1. tanku vads
*** 2. tanku vads
*** 3. tanku vads
** 20px 1. triecienrota
*** 1. triecienvads
*** 2. triecienvads
** 2. triecienrota
*** 20px *Assault Bastards*
*** 20px Nirēju grupa
*** 20px *Shybenyk* vienība
** 20px 3. triecienrota
*** 20px *Gurza* grupa 
** 20px 4. triecienrota
*** 1. triecienvads
*** 2. triecienvads
** 20px Bruņutehnikas rota
** 20px *Sky* vienība
** 20px Snaiperu grupa "Voryat"
** 20px J9 Departaments
** 20px Medicīniskais dienests

## Aprīkojums
thumb|"Kraken" vienības karogs
Kraken ir publicējusi plašsaziņas līdzekļos dažādu informāciju, kuros demonstrējusi savu Rietumos ražoto kājnieku ieroču izmantošanu, tostarp Austrijas *[[Glock]]* pistoles, Beļģijas FN SCAR šautenes, amerikāņu M4A1 triecienšautenes, DD MK18, Šveices B&T automātus un Horvātijā ražotus vieglmetālus RBG6 granātmetējus.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Oficiālais "Kraken" ''Telegram'' kanāls
* Oficiālais Nemičeva ''Telegram'' kanāls
Gunārs Laicāns

**Gunārs Laicāns** (dzimis 1949. gada 6. oktobrī) ir Latvijas novadpētnieks, kolekcionārs un politiķis — kādreizējais Saeimas deputāts un Dundagas pašvaldības vadītājs. 

## Biogrāfija
Gunārs Laicāns ir dzimis un audzis Latgalē, Balvos. Pēc pamatizglītības iegūšanas studējis un strādājis pedagoģijas jomā. Strādājis par fizikas un matemātikas skolotāju. Viņa interese par vēsturi un materiālo kultūru noveda pie plaša privāta krājuma veidošanas Dundagā, kurā iekļautas pulksteņu, audioierīču un citu priekšmetu kolekcijas, kas stāsta par apkārtnes dzīvi. 

## Politiskā karjera
Laicāns darbojies vietējā pašvaldībā un nacionālajā politikā. Viņš bija Dundagas pagasta padomes un vēlāk Dundagas novada vadītājs. Ilgstošs darbs pašvaldībā, ieskaitot laiku kopš 1990. gadu sākuma, vēlāk amats Dundagas novada domes priekšsēdētāja statusā. 9. Saeimas deputāta mandātu Gunārs Laicāns ieguva 2006. — 2008. gadā. Vēlāk viņš atgriezās darbā pašvaldībā un atkal vadīja Dundagas novadu.

## Publiskā darbība un citi pienākumi
Papildus darba pienākumiem pašvaldībā un parlamentā, Laicāns bijis iesaistīts arī reģionālajās pašvaldību organizācijās un pagastu apvienībās. Pēc aktīvās politiskās karjeras viņš pievērsies vietējā kultūras mantojuma saglabāšanai, publiskojot liecības par viņa privāto kolekciju un muzeju mācītājmuižas Vecmuižā (“Ievlejas”). 

## Apbalvojumi
G. Laicāns ir Ministru kabineta balvas saņēmējs 1999. gadā par ieguldījumu teritoriālās reformas veicināšanā. Par ieguldījumu vietējās kopienas un pagasta attīstībā Gunārs Laicāns saņēmis pašvaldības līmeņa atzinības.

## Atsauces
Kārlis Hugo Hāns

**Kārlis Hugo Hāns** (; dzimis , miris ) bija Ādažu muižā dzimis vācbaltiešu izcelsmes misionārs Namībijā un lingvists.

Dzimis Ādažu muižas rentnieka ģimenē. Mācījās Rīgas Domskolā. 1834. gadā uzsāka mācības Krievijas armijas inženieru skolā, tomēr nebija apmierināts ar mācībām un 1837. gadā devās uz Vupertāli, kur iestājās Reinas misionāru biedrības (*Rheinische Missionsgesellschaft*) skolā, kuru pabeidza 1841. gadā un tā paša gada oktobrī ieradās Keiptaunā. 1842. gadā nodibināja misionāru staciju Namībijas vidienē, Grosbarmenā uz rietumiem no Okahanķas. Vēlākos gados darbojās arī citos Namībijas reģionos, dažkārt atgriežoties Eiropā, tai skaitā Baltijā. Kopš 1873. gada strādāja par luterāņu draudzes mācītāju Keiptaunā.

Darbodamies Namībijā, Hāns apguva herero valodu. Viņš iztulkoja Jauno Derību un citus reliģiskus tekstus. Vāciski 1854. gadā viņš publicēja pirmo herero valodas gramatiku *Entwurf einer Grammatik der Herero Sprache* un pirmo vārdnīcu, par ko Leipcigas Universitāte piešķīra Hānam goda doktora grādu.

1919. gadā noslepkavotais teoloģijas profesors Traugots Hāns ir Kārļa Hugo mazdēls.

## Ārējās saites

* BBLd — Baltisches Biografisches Lexikon digital
Montekarlo rallijs

[thumb|1911. gada plakāts pirmajam Montekarlo rallijam. Plakāta apakšējā daļa ilustrē automobiļu kopīgo braucienu uz [Montekarlo.]]
**Montekarlo rallijs** (oficiāli *Rallye Automobile Monte-Carlo*) ir rallija pasākums, ko katru gadu organizē Monako Automobiļu klubs (*Automobile Club de Monaco*).

Kopš tā pirmsākumiem 1911. gadā, kad ralliju organizēja prinča Alberta I vadībā, tā mērķis bija demonstrēt automobiļu uzlabojumus un inovācijas, kā arī reklamēt Monako kā tūristu kūrortu Vidusjūras piekrastē. Pirms formāta maiņas 1997. gadā, pasākums bija "koncentrācijas rallijs", kurā dalībnieki startēja no dažādiem starta punktiem visā Eiropā un devās uz Monako, kur rallijs turpinājās vairākos ātrumposmos. Mūsdienās rallijs notiek gar Franču Rivjēras un Francijas dienvidaustrumu (Provansas-Alpu-Azūra krasta un Overņas-Ronas-Alpu dienvidu daļas) pakalniem. Līdz 2025. gada janvārim pēdējais rallijs, kurā bija ātrumposms Monako robežās, bija 2008. gada Montekarlo rallijs.

## Vairākkārtējie uzvarētāji
Gads slīprakstā nav Pasaules rallija čempionāta sacensību posms.

## Atsauces

## Ārējās saites

*