Tamilu genocīds

**Tamilu genocīds** jeb **Šrilankas pilsoņu karš** bija plašu cilvēktiesību pārkāpumu, masveida slepkavību un vardarbības sērija pret Šrilankas etniskās tamilu minoritātes iedzīvotājiem, kas notika ilgā laika periodā un visaktīvāk izpaudās laikā no 1950. gadiem līdz 2009. gadam. Termins “genocīds” ir politiski un juridiski strīdīgs — dažas Rietumvalstu parlamentu rezolūcijas, cilvēktiesību organizācijas un tamilu kopienas to tā raksturo, kamēr Šrilankas valdība un starptautiskas institūcijas oficiāli nav lēmušas, ka notikuši genocīda noziegumi starptautisko tiesību nozīmē. Tomēr visi piekrīt, ka ir dokumentētas daudzas masu vardarbības epizodes, kas skārušas tamilu civiliedzīvotājus un kuras kritiķi raksturo kā sistemātiskas un mērķētas.

## Vēsturiskie un etniskie cēloņi
Pēc Šrilankas (agrāk Ceilonas) neatkarības iegūšanas 1948. gadā pieauga spriedze starp lielākoties budistu singāļu etnisko vairākumu un galvenokārt hinduistu tamilu minoritāti. Singāļu nacionālisma kustība centās nostiprināt singāļu valodu un kultūru valsts struktūrās, kas radīja diskrimināciju pret tamiliem, piemēram, valodas un izglītības politikā. Šie procesi vēlāk tika interpretēti kā sistēmisks tamilu tiesību un identitātes ierobežojums. Tamili savukārt vēlējās izveidot sev atsevišķu valsti vai vismaz autonomiju salas ziemeļaustrumos.

## Agrīnie etniskās vardarbības viļņi (1950.—1970. gadi)
Viena no agrīnākajām vardarbības epizodēm bija 1956. gada anti-tamilu nemieru sērija, kas izraisīja simtiem upuru un ieviesa politisku vardarbību starp kopienām. 1977. gada antitamilu grautiņi bija vēl plašāki etniskās vardarbības uzliesmojumi visā valstī, kuros oficiāli bojā gāja simtiem cilvēku, bet saskaņā ar dažiem pārskatiem varētu būt līdz tūkstotim. Vienlaikus izveidojās tamilu separātismu atbalstoša teroristiska grupa "Tamililamas tīģeri", kura veica daudzus uzbrukumus armijas un civiliem mērķiem, nereti izmantojot spridzinātājus-pašnāvniekus — "Melnos tīģerus".

## Melnais jūlijs un pilsoņu kara sākums (1983)
1983. gada augustā notika visplašāk dokumentētā pret tamiliem vērsta vardarbība, kas pazīstama kā Melnais jūlijs un formāli bija atbilde uz "Tamililamas tīģeru" veikto terora aktu. Pēc tam, kad vairāk nekā 13 singāļu karavīri tika nogalināti sprādzienā, singāļu iedzīvotāji politisko darbinieku vadībā organizēja plaša mēroga un labi koordinētus uzbrukumus tamilu kopienām pēc iepriekš sastādītiem sarakstiem, nodarot smagus postījumus, nogalinot vairākus tūkstošus un izraisot plašu bēgļu vilni uz ziemeļiem. Šie notikumi bieži tiek minēti kā periods, kurā etniskā vardarbība pārauga atklātā pilsoņu karā starp valsts spēkiem un separātistiem. Abas puses neievēroja cilvēktiesības; valdības spēku darbībās dokumentēti kā spīdzināšanas un plašas seksuālas vardarbības akti, tā arī piespiedu sterilizācija, civiliedzīvotāju zemes atsavināšana un viņu sadzīšana speciālās zonās. Pēc notikušā līdz mūsdienām neviens nav sodīts un valsts valdība nav izteikusi nožēlu par organizēto vardarbību.

## Pilsoņu karš (1983—2009)
Visā pilsoņu kara gaitā notika vairākas asiņainas epizodes, kurās cieta tamilu civiliedzīvotāji. Piemēram, 1984. gada Mannāras slepkavībā tika nogalināti vairāki simti tamilu civiliedzīvotāju pēc valsts spēku reakcijas uz sprādzienu. 1985. gada Vavunijas masu slepkavība un 1986. gada Akaraipatu masu slepkavība bija vardarbības epizodes, kuras cilvēktiesību novērotāji raksturoja kā sistemātiskas noziedzīgas darbības pret tamiliem. Tika lēsts, ka līdz 1986. gadam drošības spēki "katru mēnesi nogalināja vidēji 233 tamilu civiliedzīvotājus jeb aptuveni 7 dienā". Papildus tam 1990. un 1993. gados notika citas asiņainas slepkavības, piemēram, Kalmunai un Džafnas lagūnas incidenti, kas smagi skāra civiliedzīvotājus. 1990. gada atriebības laikā pret tamilu iedzīvotājiem dažu nedēļu laikā tikai divos rajonos tika noslepkavoti 3000 tamilu civiliedzīvotāju un simtiem tamilu vīriešu tika nolaupīti un sadedzināti dzīvi. Dažu mēnešu laikā pēc tam, kad Šrilankas armija ieradās austrumu provincē, drošības spēku apcietinājumā bez vēsts pazuda tūkstošiem tamilu. Šādas darbības turpinājās, kolīdz pretošanās saasinājās. 2009. gada sākumā armija ieņēma lielāko pretošanās centru Džafnu, vienlaikus apšaudot ANO pārtikas konvoju, pēc kā ANO vairs neriskēja piegādāt pārtiku humanitārajā krīzē esošajai teritorijai.

### Pēdējās cīņas un Mullivaikala (2009)
thumb|272x272px|Drošības zonas Mullivaikalā, kas kļuva par galvenajām civiliedzīvotāju slepkavošanas vietām
Pilsoņu kara pēdējā posmā 2009. gadā Šrilankas armija uzveica "Tīģerus", iespiežot to spēkus un lielu skaitu tamilu civiliedzīvotāju ierobežotā teritorijā Mullivaikalas apkaimē salas ziemeļu daļā. Starptautiskas organizācijas, tai skaitā ANO, ziņoja par milzīgu civiliedzīvotāju upuru skaitu pēdējās kara nedēļās, ar aplēsēm, kas svārstās no mazāk par desmit tūkstošiem (Šrilankas valdība) līdz aptuveni 40 000 un vēl 30 000 pazudušiem bez vēsts (ANO). Daudzas starptautiskas cilvēktiesību organizācijas ir izteikušas bažas par ticamiem kara noziegumiem un cilvēktiesību pārkāpumiem šajā periodā, bet ANO oficiālie ziņojumi nenovērtē notikušo kā genocīdu. ANO arī ziņoja, ka separātisti apzināti nepieļāvuši civiliedzīvotāju bēgšanu no aplenktās zonas, lai izmantotu tos kā aizsegu; no otras puses, valdība apzināti ar artilēriju apšaudīja drošības zonas, kur tā pati bija likusi civiliedzīvotājiem koncentrēties. Tāpat ANO vainoja valdības spēkus tīšā hospitāļu un slimnīcu apšaudē. Viens no bijušajiem armijas kareivjiem, atceroties pastrādātās zvērības pret civiliedzīvotājiem kara pēdējā posmā, televīzijā aprakstīja masu kapu veidošanu ar buldozeriem, jo līķu dēļ neesot bijis iespējams citādi pārvietoties.

## Starptautiskā reakcija un juridiskais statuss
Termins "genocīds" attiecībā pret Šrilanku izmantots dažu valstu rezolūcijās, piemēram, Kanādas parlamenta pieņemtajā *Tamil Genocide Remembrance Day* rezolūcijā. Tomēr Šrilankas valdība stingri noraida, ka tās spēki būtu veikuši genocīdu, un vairums starptautisko ziņojumu nesatur juridisku kvalifikāciju. ANO cilvēktiesību padomes ziņojumi un dažādas cilvēktiesību organizācijas ir aicinājušas uz neatkarīgām izmeklēšanām par kara laikā izdarītajiem noziegumiem, tostarp iespējamo genocīdu vai cilvēktiesību pārkāpumiem, tomēr liela mēroga izmeklēšanas nav bijis.

## Atsauces

## Ārējās saites