Pērkons (mitoloģija)

[thumb|250px|Pērkūna svētnīca Seno debess spīdekļu novērotavā, [Kuļonise|Kuļonisē, Moletu rajonā, Lietuvā]]
thumb|250px|18. gadsimtā atrasts no sudraba izliets ap pēdu garš Pērkona tēls. Uz tā ķermeņa vienā pusē iegravēts uzraksts„''Perkun tevaiti nedusmi uze man''” (Pērkon, tēvoci, nedusmojies uz mani), bet otrā pusē, uz galvas „''Perkunusi''”
[thumb|250px|[Mikalojs Konstantīns Čurļonis|Mikaloja Konstantīna Čurļoņa 1909. gada glezna „Perkūns”]]
[thumb|300px|Vairāk nekā 1500 gadu vecais [Stelmužes ozols  netālu no Latvijas—Lietuvas robežas Sēlijā, pie kura agrāk notikusi Pērkona pielūgšana]]
**Pērkons** (, , senprūšu: *Percunis*, jātvingu: *Parkuns*) ir viena no galvenajām dievībām latviešu un pārējo baltu mitoloģijā, kam ir līdzība ar galvenajām debesu dievībām vairākās citās indoeiropiešu reliģijās (indiešu Pardžanju, skandināvu *Fjorgyn*, slāvu Perunu (*Перун*)). Indoeiropiešu pirmkristietības reliģija iespaidojusi arī igauņu mitoloģiju, kurā Pērkonam atbilst zibens dievs Pikers (*Pikker*).

## Citu indoeiropiešu tautu mitoloģijā

Senajā Grieķijā Pērkona ekvivalents bija Zevs (*Zeus Keraunios*), romiešiem Jupiters (*Iuppiter Tonans*), ģermāņiem Tors-Donars (*Thor-Donar*).

Indiešiem Pardžanja no zibeņu pavēlnieka laika gaitā kļuvis par lietus devēju, savu zibeņu un pērkondārdu spēku atdodot Indram. Skandināvu panteonā Fiorgyn atkāpies otrā plānā un kļuva tikai par Odina sievas Frigas tēvu, savu zibeņu un pērkondārdu spēku atdodot Toram. Slāviem Peruns saglabāja savas funkcijas, taču laika gaitā dievību hierarhijā atkāpās no priekšplāna otrajā plānā, par dominējošo dievību kļūstot saules dievībai Dažbogam. Lietuviešu mitoloģijā, kā liecina vēsturnieks Matejs Pretorijs, Perkūns līdz pat 17. gadsimtam bija viena no centrālajām pagānisma dievībām.

## Rakstiskas liecības
Agrākā liecība par Pērkona kultu ir 13. gadsimta Atskaņu hronikas teksta 1430. pantā par lietuviešu dieva **Perkune** palīdzību viņiem karagājienā uz Serves pussalu Sāmsalā, pārklājot Irbes šaurumu ("Austrumlīci") ar ledu:

Toties jaunākais ieraksts atrodams Daugavpils jezuītu kolēģijas 1734. gada annāles par Latgales latviešu tradīciju Jāņos cienāt Svēto Pērkonu ar medalu:

## Latviešu mitoloģijā

Latviešu folkloras tekstos Pērkons saukts par Pērkoņtēvu, Veco tēvu vai vienkārši Veco, Kalēju (Debesu kalēju), arī par Debesu rūcēju vai graudēju.

Pērkons ir vienīgā latviešu dievība, kam ir plaša ģimene (Pērkona māte, Pērkona meitas, 5, 6 vai 9 Pērkona dēli un Pērkona vedekla). Folklorā sastopam arī četrus Pērkonus, vai skaitā neminētus Pērkoniņus, piecus Pērkona brāļus. Par Pērkona sievu tiek uzskatīta Lauma.

Pērkona atribūti/ieroči — zibens, deviņi zibeņi, zobens, pātaga, dzelzs rīkste, bulta vai lode, milna vai ugunīga milna. Tautasdziesmās un buramvārdos sastopamajam Pērkonam ir „melni zirgi” vai „svina ķēve”, savukārt pasakās viņš brauc ar baltiem zirgiem.

Pērkoņa apzīmēšanai izmantoja Pērkonkrustu, kam bija vairāki grafiskie apzīmējumi. Tas ir Dieva krusts, kam uz labo vai kreiso pusi ir savīti zari.

### Pērkons Latvju dainās

## Bibliogrāfija

* Mitoloģijas enciklopēdija. — II sēj., 215. lpp. — Latvijas enciklopēdija, Rīga, 1994.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Latvju dainas par Pērkonu 
* Citāti no rakstiem par Pērkonu