open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Tirāna

**Tirāna** (, *Tirana* vai *Tirona*) ir pilsēta Albānijas centrālajā daļā pie Išmas upes. Albānijas lielākā pilsēta un tās galvaspilsēta, par kuru tā kļuva 1920. gadā.

Kaut arī oficiāli pilsētas iedzīvotāju skaits ir zem 400 000, sakarā ar daudzajiem bēgļiem no apkārtējām valstīm un iedzīvotāju došanos uz galvaspilsētu darba meklējumos, iedzīvotāju skaits Tirānā ir krietni lielāks (līdz pat 1 000 000).

## Vēsture
Pilsētu 1614. gadā nodibināja osmaņu ģenerālis Barkinzade Sulejmans pašā (*Barkinzade Süleyman Paşa*). 1901. gadā Tirānā bija 15 000 iedzīvotāju. 1920. gadā Ļušņas kongress izvēlējās Tirānu par Albānijas galvaspilsētu. Kopš 1925. gada, kad Mustafa Kemals Ataturks aizliedza tiem darboties Turcijā, Tirāna kļuva par sufistu bektašu ordeņa centru. Pēc komunistu uzvaras Envera Hodžas vadībā iedzīvotāju skaits Tirānā pieauga vairākkārtīgi. 20. gs. 80. gadu beigās Tirānā notika vardarbīgas demonstrācijas, kas noveda pie komunistu varas gāšanas un daudzpartiju sistēmas izveidošanās.

## Cilvēki
Tirānā dzimuši:
* Fatoss Nano (*Fatos Nano*; 1957) — politiķis
* Edi Rama (*Edi Rama*; 1964) — politiķis

## Atsauces

## Ārējās saites
Poseidons

thumbnail|235px|Poseidona skulptūra (Kopenhāgenas osta)
**Poseidons** () sengrieķu mitoloģijā ir jūras valdnieks, viens no galvenajiem Olimpa dieviem. Poseidons ir arī zemestrīču un zirgu dievs. Senākajos uzskatos Poseidons saistīts arī ar auglību (ar valgmi, kas dod auglību).

Etrusku un romiešu mitoloģijā Poseidonu pazīst kā Neptūnu.

Mikēnu kultūrā Poseidons bija nozīmīgāks dievs nekā Zevs.

## Mīti

### Poseidona rašanās un nākšana pie varas
Poseidons bija Krona un Rejas dēls. Viņu, tāpat kā viņa brāļus un māsas, izņemot Zevu, tūlīt pēc piedzimšanas aprija Krons, bīdamies, ka kāds no bērniem varētu viņu gāzt. Sasniedzis pilngadību, Zevs piespieda Kronu atrīt atpakaļ pārējos bērnus un atbrīvoja Krona brāļus gigantus, hekatonheirus un ciklopus no Tartara. Kopā ar viņiem un saviem brāļiem un māsām Zevs gāza Kronu un pārējos titānus.

Pēc kaujas Zevs, Poseidons un Aīds sadalīja pasauli, velkot lozes, — Zevs turpmāk valdīja pār debesīm un gaisu, Poseidons pār ūdeņiem, bet Aīds par mirušo pasauli (pazemi).

Poseidona atribūts ir trijzaris.

### Poseidons un Odisejs
Poseidons vienīgais pretojās Olimpa dievu lēmumam Odisejam ļaut atgriezties Itakā, jo Odisejs bija padarījis aklu Poseidona dēlu Polifēmu, uzsūtot Odisejam vairākas vētras.

## Pielūgsme
Vairākās grieķu pilsētās Poseidons bija viens no galvenajiem dieviem. Atēnās par viņu nozīmīgāka bija tikai Atēna, savukārt Korintā viņš bija galvenais pilsētas dievs.

Poseidonu dēvēja par "zemes tricinātāju", viņš bija zemestrīču dievs. Uzskatīja, ka viņš vainojams arī atsevišķu psihisko slimību, kā arī epilepsijas izraisīšanā.

Poseidonam drošu ceļojumu lūdza jūrnieki, dažkārt — ziedojot zirgus.

## Atsauces

## Ārējās saites
Atēna

thumbnail|200px|Romiešu Atēnas skulptūra (Luvra)
**Atēna** (grieķu *Ἀθηνᾶ* vai *Ἀθήνη*, doriešu *Ἀσάνα*) sengrieķu mitoloģijā ir gudrības un taisnīga kara dieviete, kā arī amatniecības un audēju aizbildne. Atēna ir pirmsgrieķiskas izcelsmes dieviete.

Arejs ir neaprēķināms kaujas dievs, savukārt Atēna izmanto stratēģiju un taktiku. Trojas karā viņa nostājās grieķu pusē.

Romiešu mitoloģijā Atēnu dēvē par Minervu.

## Mīti
### Atēnas rašanās
Saskaņā ar klasisko sengrieķu mitoloģiju Atēna ir Zeva un Metīdas (gudrības dievietes) meita. Bija pareģots, ka Metīdas bērni būs stiprāki par pašu Zevu, tāpēc Zevs Metīdu pārvērta par mušu un norija, taču bija par vēlu un Metīda jau gaidīja bērnu. Metīda savai meitai sāka gatavot bruņucepuri un bruņas, kas sagādāja Zevam lielas sāpes. Atkarībā no avotiem Prometejs, Hēfaists, Hermejs (vai pat vēl kāds cits) pāršķēla Zevam galvu ar Mīnoja cirvi un pasaulē pilnā bruņojumā nāca Atēna.

### Atēnas
Atēna ar Poseidonu sacentās par varu Atēnās. Viņi vienojās katrs dot atēniešiem vienu dāvanu, lai tie izvēlētos, kura tiem tīk labāk. Poseidons cirta zemē ar savu trijzari un tur pacēlās avots, taču tā ūdens bija sāļš un ne visai noderīgs, savukārt Atēna atēniešiem piedāvāja pirmo audzēšanai piemēroto olīvkoku. Atēnieši par savu aizbildni izvēlējās Atēnu, jo no olīvkoka varēja iegūt eļļu, pārtiku un koksni.

Pastāv arī cita mīta versija, kurā Poseidons rada pirmo zirgu, taču atēnieši joprojām izvēlas Atēnas dāvanu.

Atēna bija arī citu pilsētu (tostarp Spartas) aizbildne.

### Arahne
Kāda sieviete vārdā Arahne (*Αράχνη*) reiz lielījās, ka ir labāka audēja nekā Atēna, aušanas dieviete. Atēna viņai parādījās vecas sievietes izskatā un lika Arahnei atsaukt savus vārdus, taču Arahne viņu izaicināja uz sacensību. Atēna audumā attēloja savu cīņu ar Poseidonu par Atēnām, savukārt Arahne - Zeva daudzās romantiskās dēkas. Atēna, nikna par Arahnes prasmi un temata izvēli, iznīcināja viņas darbu un iesita viņai ar atspoli. Pēcāk Atēna Arahni pārvērta par pirmo zirnekli.

## Atēna mākslā
Parasti Atēnu attēlo pilnās bruņās ar šķēpu un vairogu, uz kura redzama gorgonas Medūzas galva.

Atēnu bieži attēlo arī ar pūci *Athene noctua* (gudrības simbolu) uz pleca.

Sākotnējos Atēnas attēlos uz vāzēm dievietei ir dažas pirmsgrieķiskās dievietes īpašības, piemēram, lieli putna spārni (sākotnēji Atēna varētu būt bijusi putnu dieve).

## Atēnas kults
Atēnas kults bija izplatīts visā Grieķijā, taču sevišķi Atikā un Atēnās. Atēnai bija veltīti vairāki auglības svētki - Proharistēriji, Plintēriji, Areforiji, Kalintēriji un Skirofoji, kas katrs bija veltīts noteiktam augšanas aspektam. Šo svētku laikā iedzīvotāji zvērēja kalpot Atēnai.

Nozīmīgākie Atēnai par godu rīkotie svētki bija Panatēnaji, kurus ieviesa Erihtonijs. Katru gadu Panatēnajus rīkoja Solons; Peisistrats rīkoja Lielos Panatēnajus. Perikls ieviesa sacensības mūzikas izpildīšanā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Kaļķakmens

thumb|Kaļķakmens
**Kaļķakmens** ir karbonātiezis, kas sastāv galvenokārt no kalcīta. Kaļķakmeņus iedala pēc struktūras un sastāva.
Pēc struktūras īpašībām izšķir brahiopodu, oolītu, kristāliskos, kunkuļainos un citu veidu kaļķakmeņus. Ja dažādu veidu piemaisījumu kaļķakmeņos ir vairāk nekā 50%, tad tos iedala smilšainajos, mālainajos, kramainajos, dolomitizētos un glaukonītsaturošajos kaļķakmeņos.

## Veidošanās
Kaļķakmeņi galvenokārt veidojušies seklās jūrās. Sīkāk tos iedala biogēnos (ja ir bioloģiska izcelsme), hemogēnos, pārkristalizētos, kā arī drupu jauktas izcelsmes.

Metamorfisma procesā kaļķakmeņi pārvēršas par marmoriem.

## Izmantošana
Būvmateriālu rūpniecībā kaļķakmeni izmanto cementa un kaļķu ražošanā.
Cukura rūpniecībā kaļķakmeni izmanto biešu jēlsulas attīrīšanai. Ķīmiskajā rūpniecībā kaļķakmeni izmanto sodas, kalcija karbīda un minerālmēslu ražošanā. Stikla ražošanā kaļķakmeni izmanto kā piedevu, lai uzlabotu stikla termisko un ķīmisko izturību. Lauksaimniecībā kaļķakmeni izmanto augsnes kaļķošanai un kā piedevu lopbarībā.

## Atradnes Latvijā
Latvijā kaļķakmens izpētītais krājums (A kategorija) tiek lēsts uz 180 miljoniem m3, bet novērtētais (N kategorija) uz 717 miljoniem, galvenokārt tas atrodams dienvidrietumu daļā (Saldus un Dobeles novados). 2005. gadā tā ieguve bija 0,19 miljonu m3. 2011.gadā tika izdota atļauja to iegūt Kūmu karjerā Saldus novada Novadnieku pagastā, kur ieguve tika plānota 0,86 miljonu m3 gadā.

Latvijas teritorijā ir ordovika, silūra, devona, perma un juras periodos radušies kaļķakmeņi, kā arī kvartāra kaļķakmeņi jeb saldūdens kaļķieži. Hronoloģiski vecākie ordovika un silūra ieži atrodas lielā dziļumā un nav pieejami praktiskai izmantošanai. Arī devona kaļķakmeņi, kuri sastopami starp dolomīta slāņiem Latvijas ziemeļaustrumos, atrodas diezgan lielā dziļumā. Juras kaļķakmeņi zināmi tikai nedaudzās vietās Latvijas dienvidrietumu daļā kā lēcveidīgas starpkārtas starp citiem iežiem.

Kvartāra saldūdens kaļķieži galvenokārt atrodami nelielās teritorijās pie avotiem un citās vietās, kur zemes virspusē izplūst ar kalciju bagāti pazemes ūdeņi, vai ezeros. Saldūdens kaļķiežiem Latvijas teritorijā īpaša uzmanība veltīta pagājušā 20. gadsimta vidū, tika apzinātas vairāk kā 300 atradnes, kuru ieži lietojami galvenokārt augšņu kaļķošanai. Tomēr lielākā daļa no izpētītajām atradnēm ir ekonomiski maznozīmīgas savu nelielo krājumu dēļ.

Lielākā praktiskā vērtība ir perma kaļķakmeņiem, kas sastopami Latvijas dienvidrietumos — Auces, Saldus un Nīgrandes apkaimē, kā arī Lietuvas ziemeļos. Latvijā izpētītas 7 perma perioda kaļķakmens atradnes — Kūmas, Auce, Nīgrande, Kursīši, Pampāļi, Pūteļkalns — Zirnāji un Tīdas. Vēl divas atradnes — Cieceres un Sātiņu—Sesiles — mūslaikos jau ir iztukšotas. Detalizēti izpētītajām Kūmu un Auces atradnēm piešķirts valsts nozīmes atradņu statuss, pateicoties to lielajiem krājumiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
Aizklāšanās

**Aizklāšanās**, arī **okultācija**, ir zvaigznes vai planētas (arī Mēness), planētas pāriešana pāri Saules diskam, planētas pavadoņa aiziešana aiz planētas, arī Saules aptumsums.
Raķešdzinējs

**Raķešdzinējs** — reaktīvais dzinējs, kas rada vilci, kustībai pretējā virzienā izsviežot darbvielas (gāzes, plazmas) strūklu vai fotonu plūsmu. Raķešdzinējs sastāv no dzinējiekārtas un darbvielas avota.

Pēc izmantojamā enerģijas un darbvielas avota raķešdzinējus iedala:
* ķīmiskajos raķešdzinējos, 
* gāzes raķešdzinējos, 
* elektriskajos raķešdzinējos, 
* kodolu raķešdzinējos, 
* fotonu raķešdzinējos.

Pēc veicamā uzdevuma izšķir:
* starta raķešdzinējus, 
* galvenos raķešdzinējus, 
* koriģējošos raķešdzinējus, 
* bremzēšanas raķešdzinējus, 
* glābšanas raķešdzinējus,
* raķešu mikrodzinējus.

## Ārējās saites
Ķīmiskais raķešdzinējs

**Ķīmiskais raķešdzinējs** - raķešdzinējs, kura reaktīvo vilci rada ķīmiskajās reakcijās radušos karstu gāzu izplūde pa dzinēja sprauslu. Ķīmisko raķešdzinēju gāzu izplūdes ātrums sasniedz ~ 5 km/s, un tiem ir liela vilce. Mūsdienās ķīmiskie raķešdzinēji ir galvenais kosmisko raķešdzinēju tips. 

Pēc degvielas tipa izšķir:
* cietās degvielas raķešdzinējus, 
* jauktās degvielas raķešdzinējus,
* šķidrās degvielas raķešdzinējus. 

Lai rastos ķīmiskā reakcija, ir nepieciešama degviela un oksidētājs, kurus parasti uzglabā atsevišķās raķetes tvertnēs (cietās raķešdegvielas gadījumā abas sastāvdaļas ir sajauktas kopā). Degviela ar oksidētāju tiek sadedzināta degšanas kamerā. Sadegot degvielai, radusies gāze strauji izplešas. Šī karstā gāze izplūst no degkameras caur izplūdes sprauslu. Pēc 3. Ņūtona likuma raķete iegūst impulsu, pretēju gāzu plūsmai.

Sk. arī ķīmiskā raķešdegviela.
Rādiuss

thumb|right|180px|Rādiuss ''r'', kas savieno riņķa līnijas centru ''O'' ar punktu ''P''.
Par riņķa līnijas **rādiusu** sauc jebkuru nogriezni, kas savieno riņķa līnijas centru ar kādu no tās punktiem. Par rādiusu mēdz saukt arī šī nogriežņa garumu. Riņķa līnijas un sfēras rādiuss ir vienāds ar pusi no tās diametra.

Vispārīgākā gadījumā ģeometrijā, grafu teorijā, inženierzinātnē un citās nozarēs rādiuss kādam objektam (piemēram, sfērai, cilindram, daudzstūrim, grafam) ir attālums no tā centra vai simetrijas ass līdz tā tālākajiem punktiem. Šādā gadījumā rādiuss var būt lielāks par pusi no diametra.

## Lietojums
[thumb|right|Divi pretēji vērsti rādiusi veido [diametrs|diametru.]]

Visiem vienas riņķa līnijas rādiusiem ir vienāds garums, tāpēc riņķa līniju var viennozīmīgi uzdot, norādot tās rādiusu un centra koordinātas. Piemēram, ja riņķa līnijas rādiuss ir *r* un tās centrs ir punktā (*x*0,&nbsp;*y*0), tad šo riņķa līniju apraksta vienādojums
: (x - x_0)^2 + (y - y_0)^2 = r^2. \,

Divi viena riņķa rādiusi *OA* un *OB*, kas novietoti uz vienas taisnes (viens pret otru 180 grādu leņķī), veido šī riņķa diametru *AB*. Tātad, ja riņķa līnijas rādiuss ir *r*, tad tās diametrs ir
: d = 2 r. \,

Rādiusu izmanto arī riņķa līnijas garuma un riņķa laukuma aprēķināšanai. Ja riņķa līnijas rādiuss ir *r*, tad tās garums ir
: C = 2 \pi r, \,
bet tai atbilstošā riņķa laukums ir
: S = \pi r^2. \,

## Skatīt arī
* Rādiusvektors
* Diametrs

## Atsauces

## Ārējās saites

* Eric W. Weisstein, Radius, MathWorld.
Gāzes raķešdzinējs

**Gāzes raķešdzinējs** ir raķešdzinējs, kura darbviela ir gāze. Parasti gāzes raķešdzinējos izmanto saspiestu gāzi. Tā kā šie dzinēji dod nelielu vilci, tos visbiežāk izmanto kosmisko lidaparātu orientācijas un stabilizācijas sistēmā un individuālajās reaktīvajās lidiekārtās.

## Ārējās saites
Elektriskais raķešdzinējs

**Elektriskais raķešdzinējs** ir raķešdzinējs, kas rada vilcējspēku, pateicoties no dzinēja izplūstošai reaktīvai strūklai, kuru ierosina elektroenerģija. Reaktīvās strūklas ātrums var sasniegt vairākus desmitus km/s. Elektriskajam raķešdzinējam ir liels impulss, taču maza vilce. Galvenie elektrisko raķešdzinēju veidi ir elektrotermiskais raķešdzinējs, jonu raķešdzinējs, plazmas raķešdzinējs. Daži elektrisko raķešdzinēju veidi ir izmēģināti kosmosā.

Kosmosa kuģu elektriskā piedziņā izmanto elektrostatiskos vai elektromagnētiskos laukus, lai paātrinātu masu līdz lielam ātrumam un tādējādi radītu vilci, lai mainītu kosmosa kuģa ātrumu orbītā. Piedziņas sistēmu kontrolē elektronikas ierīces.

Elektriskie dzinēji parasti izmanto daudz mazāk degvielas nekā ķīmiskās raķetes, jo tiem ir lielāks izplūdes ātrums (darbojas ar lielāku īpatnējo impulsu) nekā ķīmiskajām raķetēm. Ierobežotās elektriskās jaudas dēļ vilces spēks ir daudz vājāks salīdzinājumā ar ķīmiskajām raķetēm, taču elektriskā piedziņa var nodrošināt vilci ilgāku laiku.

Elektrisko piedziņu pirmo reizi veiksmīgi demonstrēja NASA, un pašlaik tā tiek plaši izmantota kosmosa kuģu tehnoloģijā, mākslīgajos pavadoņos jau gadu desmitiem. Kopš 2019. gada vairāk nekā 500 kosmosa kuģu, kas darbojas visā Saules sistēmā, izmanto elektrisko piedziņu stacijas uzturēšanai, orbītas paaugstināšanai vai primārajam dzinējspēkam. Nākotnē vismodernākie elektriskie dzinēji, iespējams, spēs nodrošināt ātruma izmaiņu līdz pat 100 km/s, kas ir pietiekami, lai kosmosa kuģis nokļūtu uz Saules sistēmas ārējām planētām, taču ar to nepietiktu starpzvaigžņu ceļojumiem. Elektriskajai raķetei ar ārēju enerģijas avotu (kas tiek pārraidīts ar lāzera palīdzību uz fotoelementu paneļiem) ir teorētiska iespēja veikt starpzvaigžņu lidojumu. Tomēr elektriskā piedziņa nav piemērota palaišanai no Zemes virsmas, jo būtu pārāk maza vilce.

Dodoties uz Marsu, ar elektrību darbināms kuģis varētu nogādāt līdz galamērķim 70% no sākotnējās masas, bet ķīmiskā raķete varētu pārvadāt tikai dažus procentus.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Electric PropulsionNASA Jet Propulsion Laboratory
* Distributed Power Architecture for Electric Propulsion pwrengineering.com
* Choueiri, Edgar Y. (2009). New dawn of electric rocket  alfven.princeton.edu
Kodolu raķešdzinējs

**Kodolu raķešdzinējs** — raķešdzinējs, kurā darbvielas sakarsēšanai tiek izmantota kodolenerģija. Karsējot ūdeņradi kodolreaktorā, iespējams panākt darbvielas izplūdes ātrumu 8 km/s un vairāk. Tehnisku problēmu dēļ šobrīd kosmonautikā netiek lietoti.

## Ārējās saites
Fotonu raķešdzinējs

**Fotonu raķešdzinējs** ir hipotētisks raķešdzinējs, kura reaktīvo vilci rada virzīta fotonu plūsma, kas pārvietojas ar gaismas ātrumu. Fotonu raķešdzinējs varētu nodrošināt starpzvaigžņu lidojumus.
Zemes mākslīgais pavadonis

[thumb|240px|[Sputnik-1: Pirmais mākslīgais zemes pavadonis]]
**Zemes mākslīgais pavadonis** (saīsināti **ZMP**) ir kosmiskais aparāts, mākslīgais pavadonis, kas gravitācijas spēka ietekmē riņķo ap Zemi pa ģeocentrisku orbītu. Pie ZMP pieskaita arī kosmiskos atkritumus (nederīgus mākslīgas izcelsmes objektus Zemes orbītā), piemēram, savu laiku nokalpojušos pavadoņus, nesējraķešu daļas, pavadoņu atlūzas u.c.

## Iedalījums
Atkarībā no veicamā uzdevuma izšķir:
* dabas resursu izpētes pavadoņus, 
* ģeodēziskos pavadoņus, 
* ģeofizikālos pavadoņus, 
* izlūkpavadoņus, 
* meteoroloģiskos pavadoņus, 
* navigācijas pavadoņus, 
* orbitālās observatorijas 
* sakaru pavadoņus.

Atkarībā no pavadoņa īpašnieka iedala:
* jaukta pielietojuma pavadonis (izmanto gan militāriem, gan valsts vai komerciāliem mērķiem),
* komerciālais pavadonis,
* militārais pavadonis,
* nekomerciālais pavadonis (dažādas organizācijas vai mācību iestādes),
* valsts organizācijas pavadonis

Pavadoņi visbiežāk darbojas šādās orbītās:
* solārsinhronā orbīta — pavadonis visu laiku atrodas Saules apspīdētajā pusē,
* ģeostacionārā orbīta — pavadonis visu laiku atrodas vienā punktā, attiecībā pret novērotāju no Zemes,
* polārā orbīta — pavadonis pārlido arī polāros apgabalus, kas no ģeostacionārās orbītas nav sasniedzami,
* zemā orbīta,
* eliptiskā orbīta

## Darbības koncepcija
Kustībai ap Zemi kosmiskajam aparātam jāsasniedz tāds ātrums, kas ir vienlīdzīgs vai nedaudz lielāks par pirmo kosmisko ātrumu. Zemes mākslīgo pavadoņu lidojumi notiek no 150 — 160 kilometru līdz dažu simttūkstošu kilometru augstumam no planētas virsmas. Mākslīgo pavadoņu lidojuma apakšējo robežu nosaka tas, ka nepieciešams novērst bremzēšanas procesu atmosfērā. Mākslīgā pavadoņa apriņķošanas ātrums atkarībā no orbītas augstuma ilgst no pusotras stundas līdz vairākām diennaktīm. Īpaša nozīme ir mākslīgajiem pavadoņiem, kuri atrodas ģeostacionārajā orbītā. Šādu pavadoņu ātrums precīzi atbilst Zemes griešanās leņķiskajam ātrumam un uz Zemes esošam novērotājam varētu šķist, ka šāds kosmiskais aparāts atrodas uz vietas.

## Valstu pirmie pavadoņi

## Skatīt arī
* Kosmiskais aparāts
* Mākslīgais pavadonis
* Pavadoņu sadursmju uzskaitījums

## Atsauces

## Ārējās saites

* J-Track 3D  - trīsdimensionāla programma, kas parāda visus ap zemi riņķojošos aktīvos mākslīgos pavadoņus
Izlūkpavadonis

[thumb|250px|[Amerikas Savienotās Valstis|ASV izlūkpavadonsis KH-4B *Corona* ]]
**Izlūkpavadonis** — Zemes mākslīgais pavadonis, kuru izmanto, lai atrastu un novērotu militārus objektus, sekotu stratēģisko raķešu un lidmašīnu lidojumiem, pārtvertu radiosakarus, konstatētu kodolieroču izmēģinājumus.
Nolaižamais aparāts

[thumb|''Surveyor 3'' uz [Mēness]]
**Nolaižamais aparāts** — kosmiskā lidaparāta sastāvdaļa, kas spēj nolaisties uz Zemes vai cita debess ķermeņa. Ja šim debess ķermenim nav atmosfēras, nolaižamajam aparātam jābūt aprīkotam ar bremzēšanas raķešdzinēju un raķešdzinēju, kas nodrošina lēno nolaišanos. Ja debess ķermenim ir blīva atmosfēra, nolaižamajam aparātam jābūt aprīkotam ar izpletņu sistēmu vai citu bremzējošu ierīci. Ja debess ķermenim ir retināta atmosfēra, nolaižamais aparāts jāaprīko ar abu veidu nolaišanās sistēmu kombināciju.

## Ārējās saites
Dabas resursu izpētes pavadonis

**Dabas resursu izpētes pavadonis** — Zemes mākslīgais pavadonis, kuru izmanto Zemes virsmas novērojumiem no kosmosa dažādos spektra diapazonos, lai iegūtu informāciju par veģetācijas stāvokli, ūdenstilpju tīrību, derīgajiem izrakteņiem, ledājiem, ugunsgrēkiem, tehnogēnajām avārijām u.c. Šo pavadoņu iegūtos uzņēmumus izmanto arī karšu sastādīšanai.
Fāze (astronomija)

**Fāze** ir debess ķermeņa redzamā diska apgaismotās daļas laukuma attiecība pret visu debess ķermeņa redzamā diska laukumu. Fāze raksturo, piemēram, Mēness vai Saules aptumsuma pilnīgumu.

## Skatīt arī
* Mēness fāze
Fotoplate

[thumb|AGFA fotoplates, [1880. gads]]

**Fotoplate** ir starojuma uztvērējs — fotomateriāls ar stikla pamatni, parasti 0,8 — 2 mm biezs. Tās ir trauslākas nekā fotofilmas, taču noturīgākas pret deformāciju un mazāk bojājas laika gaitā. Fotoplates tika izgudrotas agrāk nekā fotofilmas, taču vēlāk tās tika lietotas gandrīz tikai astronomijā. Mūsdienās fotoplates aizvieto ar CCD, jo tām ir daudz labāka gaismjutība un ērtāka rezultātu apstrāde.
Fotosfēra

**Fotosfēra** ir zvaigznes redzamā virsma — tās atmosfēras zemākais, blīvākais slānis, no kura nāk tās starojuma galvenā daļa (redzamā gaisma, ultravioletais starojums, siltuma starojums).

Saules fotosfēras temperatūra ir aptuveni 5 800 kelvinu, citu zvaigžņu fotosfēras var būt gan karstākas, gan aukstākas. Saules fotosfēru veido Saules granulas.
Galvenās secības zvaigzne

[thumb|235px|[Hercšprunga—Rasela diagramma, kurā galvenās secības zvaigznes atrodas lielākajā, diagonālajā joslā]]

**Galvenās secības zvaigzne** ir zvaigzne, kas atrodas Hercšprunga—Rasela diagrammā uz **galvenās secības** joslas. Šo diagrammu 1910. gadā neatkarīgi viens no otra izveidoja holandiešu astronoms Einārs Hercšprungs un amerikāņu astronoms Henrijs Noriss Rasels. Šīs zvaigznes mēdz saukt arī par **pundurzvaigznēm**.

Galvenās secības zvaigznēm ir atšķirīga masa, starjauda un temperatūra, taču visām galvenais enerģijas avots ir kodoltermiskās reakcijas, kurās ūdeņradis pārvēršas hēlijā. Šajā zvaigznes dzīves posma laikā tās novietojums uz galvenās secības joslas nosaka vispirms tās masu, bet tikpat labi arī tās ķīmisko sastāvu un citus faktorus. Visas galvenās secības zvaigznes atrodas hidrostatiskajā līdzsvarā, tas ir, termiskais spiediens karstajā kodolā ir sabalansēts ar pārējās masas spiedienu uz to. Spēcīgā enerģijas ķēdes reakcijas pakāpes ātruma atkarība zvaigznes kodolā palīdz noturēt šo līdzsvaru starp temperatūru un spiedienu.
Raķešdegviela

**Raķešdegviela** ir viela vai vielu kopums, kas vienlaikus ir raķešdzinēja enerģijas avots un darbviela. Kosmonautikas praksē visvairāk izmanto ķīmisko raķešdegvielu — raķešdegvielu, kurai oksidējoties (sadegot) vai citās ķīmiskajās reakcijās rodas liels daudzums karstu gāzu. Šķidrās degvielas raķešdzinējos visbiežāk izmanto petroleju (degviela) un šķidro skābekli (oksidētājs) vai arī šķidru ūdeņradi (degviela) un šķidru skābekli (oksidētājs). Cietās degvielas raķešdzinējos izmanto dažādu vielu maisījumus, kas satur gan degvielas, gan oksidētāja komponentus. Cietā raķešdegviela ir īpašs ķīmiskās raķešdegvielas paveids, kur oksidējamā viela un oksidētājs ir cietā veidā. Cieto degvielu parasti izmanto starta paātrinātājos. Bez cietajām un šķidrajām raķešdegvielām ir arī želejveida un hibrīdās degvielas.
HK 21A1

**HK 21A1** - Vācijas kompānijas Heckler & Koch galveno uzdevumu ložmetēja HK 21 modifikācija, kuram munīcijas padeve ir tikai no patronlentes.

## Parametri

* Tips: Vieglais ložmetējs
* Ražotājvalsts: Vācija
* Gads: 1971
* Kalibrs: 7,62 mm
* Masa: 8,3 kg
* Munīcija: 7,62 x 51 mm NATO
* Padeve: 50, 100, 200 ložu patronlente

## Raksturojums
Dažādu kalibru piemērojumi un magazīnu barošanas iespēja nebija vajadzīga lielākajai daļai pircēju, un tās tika atmestas.
HK 21A1, salīdzinot ar HK 21 ir viens galvenais uzlabojums - iespēja izmantot magazīnas atmešanu. HK 21A1 munīcijas padeve ir tikai no patronlentes. Tika veikti arī pārveidojumi, lai varetu veikt pielādēšanu, nepaceļot vāku, līdz ar to HK 21A1 šauj ar aizvērtu aizslēgu, nevis atvērtu, tā padarot pārlādēšanu daudz vieglāku un ātrāku. 

Ložmetējs tika ieviests 1971. gadā, un jau 1978. gada martā Heckler & Koch piedāvāja HK 21A1 ar 5,56 mm variantu (HK 23A1) turpmākajai *SAW* testēšanai. HK 21A1 izmēģināja ASV armija tai pašā laikā, kad tika testēts FN Minimi, bet ASV tomēr izvēlējās FN Minimi. Zināms, ka šis ierocis izmanto 1200 m tēmēkli. HK 21A1 ražošana *Heckler und Koch* pašlaik ir pārtraukta, bet pēc licences tas joprojām tiek ražots Portugālē un Grieķijā. Tas ir sastopams Meksikas un Bangladešas bruņoto spēku sauszemes bruņojumā.
Gravitācijas kolapss

**Gravitācijas kolapss** ir ārkārtīgi strauja zvaigznes saspiešanās savu gravitācijas spēku ietekmē evolūcijas beigu stadijā, kad zvaigznē beigušās kodolreakcijas un gāzes spiediens vairs nespēj līdzsvarot gravitācijas spēku. Tā rezultātā izveidojas baltais punduris, neitronu zvaigzne vai melnais caurums.
Kailsēkļi

**Kailsēkļi** (*Gymnospermae* no  — "kailās sēklas") ir dažādsporu sēklaugi (*Spermatophytina*), kuru sēklaizmetņi ir atsegti.

## Izcelsme
Kailsēkļi ir sena augu grupa, kas parādījās Karbona ģeoloģiskajā periodā pirms apmēram 350 miljoniem gadu, sevišķi izplatīti kailsēkļi bija vēlajā paleozojā un mezozojā, pārdzīvojot Krīta-terciāra masveida izmiršanu pirms 65,5 miljoniem gadu. Šajā laikā notika kalnu veidošanās, sauszemes pacelšanās un kļuva sausāks klimats, tad paparžaugus nomainīja kailsēkļi.

## Raksturojums
Kailsēkļi ir dažādsporu augi. Mikrosporas attīstās mikrosporangijos, kas atrodas uz mikrosporofiliem. Megasporas attīstās megasporangijos, kas atrodas uz megasporofiliem. Mikrosporas un megasporas atšķirās ārēji ar izmēriem un pēc uzbūves. Vairumam kailsēkļu mikrosporofili un makrosporofili sakopoti strobilos. Vairumam kailsēkļu strobili ir viendzimuma: sastāv no mikro vai makrosporofiliem. Mikrostrobili atbilst mikrosporofītiem, makrostrobili — makrosporofītiem. Kailsēkļu gametofīti, gan sievišķie, gan vīrišķie, ir stipri reducēti. Sievišķais gametofīts saistīts ar sporofītu, kas attīstās sēklaizmetnī. Reducētie vīrišķie gametofīti pilngatavību sasniedz mikrosporangijos. Kailsēkļus pārstāv galvenokārt koki, krūmi, liānas. Lapas ir skujas, ļoti variē, dažādas pēc skaita, izmēriem, morfoloģiskās un anatomiskās uzbūves. Pazīstamas apmēram 700 sugas, kas aug galvenokārt ziemeļu puslodes mērenajā joslā.

## Klasifikācija
Pie kailsēkļiem pieder skujkoki (*Pinophyta*), ginki (*Ginkgophyta*), cikadejas (*Cycadophyta*) un *[[Gnetophyta]]*.

## Ārējās saites
Cikadeju rinda

**Cikadeju rinda** ir sena sēklaugu rinda, plašāk pārstāvēta mezozojā, mūsdienās ietilpst cikadeju nodalījumā (*Cycadophyta*), kurā ietilpst tikai cikadeju klase (*Cycadopsida*) un viena kārta (), kas sastāv no trim dzimtām.

Pārstāvji sastopami tropu un subtropu joslās. Pazīstamas aptuveni 120 sugas, parasti kokveida, retāk mazāki augi, kas līdzinās palmām. Dažas sugas no šīs klases ir divmāju augi.

## Ārējās saites
Skujkoku klase

**Skujkoki**, **skuju koki** (*Pinopsida*) ir kailsēkļu nodalījuma vienīgā klase.

## Apraksts
Vīrišķie un sievišķie strobili sastāv no saīsinātās ass, pie kuras piestiprinās mikrosporangiji jeb putekšņmaciņi un makrostrobili jeb sēklaizmetņi. Sievišķie strobili sakopoti čiekuros. Zināmas ~ 600 sugas, lielākā kailsēkļu grupa mūsdienās. Liela nozīme dabīgajā augu sedzē — veido mežus. Var būt koki, krūmi ar monopodiālu, zarainu stumbru. Strobili ir viendzimuma, var būt vienmāju vai divmāju augi - uz 1 auga gan vīrišķie, gan sievišķie strobili. Puteksnim ir ārējā un iekšējā sega — eksīna un intīna. Čiekurs sastāv no ass, pie kuras spirāliski vai pretēji sakārtotas segzvīņas. To žāklēs ir sēklzvīņas, pie pamata 2 vai vairāki sēklaizmetņi. Pēc apputeksnēšanās no sēklaizmetņiem attīstās embrijs, kas pārvēršas par sēklas dīglīti un sēklaizmetnis — par sēklu. Segzvīņu un sēklzvīņu forma, lielums, krāsa ir svarīgas pazīmes skujkoku noteikšanā. Skujas bagātas ar ēteriskām eļļām, sveķiem, terpēniem.

## Sistemātika
**Klase** 
* †
* 
* †
* †
(†) — izmirušu augu grupa.

## Ārējās saites

* Latvijas skujkoki.
Garais gads

**Garais gads** ir kalendārais gads, kurā ir 366, nevis 365 diennaktis, kā tas ir parastajā gadā. Garā gada februārī ir 29, nevis 28 dienas. Garais gads atkārtojas reizi 4 gados ar atsevišķiem izņēmumiem. Garo gadu var noteikt pēc tā, vai gada pēdējo divu ciparu veidotais skaitlis dalās ar 4 bez atlikuma. Ja tā ir, tad tas ir garais gads. Piemēram, 2020. gads un 2024. gads bija garais gads, jo 20 un 24 dalās ar 4 bez atlikuma. Nākamais garais gads būs 2028. gads.

Garais gads tika ieviests tāpēc, ka astronomiskais gads, kas ir 365,242 diennaktis, nesakrīt ar veselu dienu skaitu. Tā kā katru gadu paliek pāri aptuveni 0,25 jeb viena ceturtdaļa no dienas, tad ik pēc četriem gadiem gads ir par vienu dienu garāks. Tā kā gada garums nav precīzi 365,25 dienas, bet gan 365,242 dienas, tad gadu skaitļi, kas dalās ar 100 bez atlikuma, nav garie gadi, bet tie, kas dalās ar 400, tomēr ir garie gadi. Lai iegūtu vēl lielāku precizitāti, tad tie gadu skaitļi, kas dalās ar 4000, arī nav garie gadi, respektīvi, 4000. gads, 8000. gads, 12000. gads un tā tālāk nebūs garie gadi.

## Ārējās saites
Īvju rinda

**Īvju rinda** () bija atsevišķs iedalījums, kurā senāk ietvēra īvju dzimtu un cefalotaksu dzimtu. Mūsdienās ir pierādijies, ka tam nav pamata un tiek atzīta tikai viena rinda - priežu rinda jeb skujkoku rinda.
Gamma uzliesmotājs

300px|thumbnail|Gamma uzliesmojums mākslinieka skatījumā
**Gamma uzliesmotāji** ir kosmiski gamma starojuma avoti, kas rada aptuveni 0,01 — 100 s ilgu uzliesmojumu. To izcelsme pagaidām ir neskaidra. Iespējamais uzliesmojuma cēlonis — divu neitronu zvaigžņu saplūšana. Gamma uzliesmotāja sprādziens ir visspēcīgākais no zināmo eksploziju veidiem Visumā.
Priežu rinda

**Priežu rinda** (*Pinales*) pārstāvēta ar 7 dzimtām, no kurām lielākā ir , tajā ir apmēram 230 sugu.  

## Sastopamība Latvijā
Latvijā sastopama , , ciprešu dzimtu pārstāv , bet īvju dzimtu .

## Sistemātika

Priežu rindā ietilpst arī  ar ~ 145 sugām. Agrāk īvju un galvīvju dzimtas izdalīja atsevišķā īvju rindā.

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Izmantošana
Egles skujās ļoti daudz karotīna, C vitamīna. 
Kadiķim čiekuri ir ar saaugušām zvīņām un apaļi, tādēļ tos mēdz saukt par čiekurogām, kas satur dažādas vielas: krāsvielas, juniperīnu, organiskās skābes, ābolskābi, ēteriskās eļļas. Čiekurogas izmanto liķieru rūpniecībā, džina gatavošanā, kā diurētisku līdzekli, miza satur krāsvielas un 7 — 8 % miecvielu.
Zieda formula

thumb|Zieda formulas diagramma
**Zieda formula** ir nosacīts zieda uzbūves apzīmējums, kam izmanto latīņu raksta burtus, simbolus un ciparus.

* Kauslapas - **K** (ja saaugušas kopā, liek iekavās),
* Vainags - **C** 
* Putekšņlapas - **A**,
* Ginecejs - **G** (svītriņa apakšā — sēklotne ir augšēja — viss pārējais piestiprinās zemāk, ja svītriņa ir augšā — sēklotne apakšējā. Ja līdz pusei — zīmi neliek).
Gundegu dzimta

**Gundegu dzimtas** (*Ranunculaceae*) augi sastopami Ziemeļu puslodē, lakstaugi, reti puskrūmi, nelieli krūmi, liānas. Lapas sakārtotas spirāliski, pieder gan sauszemes, gan ūdensaugiem. Heterofolija — dažādas lapas. Ziedi vientuļi vai sakopoti ziedkopās (ķekarveidīgi vai skarveida). Divdzimumu, retāk viendzimuma ziedi, aktinomorfi, pagarināta zieda ass. Apziednis var būt vienkāršs vai divkāršs. Daudziem augiem kauslapas un vainaglapas var būt ar piesi. Putekšņlapu daudz, apputeksnē kukaiņi. Ginecejs apokarps, augļi — sēklenes vai arī somiņas. Ietilpst: indīgi augi, satur alkaloīdus un glikozīdus, žāvējot indīgās vielas sadalās. Izmanto: sirds līdzekļu izgatavošanā , daudz krāšņumaugu (, ziemziedes), nektāraugi (, , ). Aizsargājami: , , meža ozolīte, , šķeltlapu silpurene. Dzimtā ir >50 ģintis un apm. 2000 sugas. Latvijā ir 14 ģintis un 44 sugas.

## Etimoloģija
Apzīmējums *gundega*, apvidos arī *gunsdega*, ir saliktenis no *gun(s)* "uguns" un *dega*, kas ir darbības vārda *degt* atvasinājums, sal. apvidvārdu *dega*  "izdegusi (meža, krūmāja, pļavas) vieta". Apzīmējuma pamatā ir gundegas sulas rūgtums. Indoeiropiešu valodās ir raksturīgs nozīmes pārnesums "degt" → "rūgts" → "auga nosaukums". Apvidos *gundega* apzīmē arī apdeguma tulznu vai čūlu, vai izdegušu vietu mežā vai pļavā.

## Sistemātika un Latvijā sastopamās dzimtas sugas
Gundegu dzimtas ģintis un Latvijā sastopamās sugas:

* 
** 
** 
* 
** 
* ģints 
* ģints 
* 
** 
** 
** rozā vizbulis (?)
** 
* ģints 
* 
** 
* ģints 
* ģints 
* ģints 
* 
** 
** 
** 
** 
** 
* ģints 
* ģints 
* ģints 
* 
** 
* ģints 
* ģints 
* 
** 
* ģints 
* 
** 
* ģints 
* 
** 
* ģints 
* ģints 
* ģints 
* ģints 
* ģints 
* 
* 
** 
* ģints 
* ģints 
* ģints 
* ģints 
* ģints 
* ģints 
* ģints 
* ģints 
* ģints 
* ģints 
* ģints 
* 
** 
* ģints 
*  (*Garidella*)
** 
* ģints 
* ģints 
* ģints 
* ģints 
* 
** 
** 
* 
** 
** 
** 
** 
** 
** 
** 
** 
** 
** 
** 
** 
** 
** 
** 
** 
** 
* ģints 
* ģints 
* 
** 
** 
** 
** 
** 
* ģints 
* 
** 
* ģints 
* ģints 

### Diskutējamās Gundegu dzimtas sugas Latvijā
* 
* 
* 
* 
* 

## Atsauces
Ūdensrožu dzimta

**Ūdensrožu dzimta** (*Nymphaeaceae*) ir divdīgļlapju klases ūdens un purvainu vietu augi ar lielām, peldošām garkātainām lapām.

Dzimtā ir 5 ģintis un aptuveni 80 sugas. Daudzi dzimtas pārstāvji ir iecienīti ūdensaugi gan ziedu, gan lapojuma dēļ, un tām izveidots daudz šķirņu. Ievērojami mainīga ir ūdensrožu ģints, un mainīguma dēļ viedokļi par sugu skaitu šajā ģintī ļoti atšķiras.

## Izplatība
Ūdensrozes izplatītas visā pasaulē, izņemot tuksnešus. Dažādu klimatisko joslu zemienēs sastopamas plaši, bet nevienmērīgi. Salīdzinoši vismazāk to ir Austrālijā un Okeānijā. Kalnu apgabalos, pustuksnešos un savannās aug reti vai ļoti reti.

Divu ģinšu izplatība ļoti ierobežota: viktorijas sastop tikai Amazones un Paranas upju baseinos Dienvidamerikā, dūņrozes — tropu dienvidaustrumu Āzijā, galvenokārt Indomalajas reģionā.

## Izskats
[thumb|left|[Sarkanā ūdensroze (*Nympahaea pubescens*) Indijā.]]
Lakstaugi-ūdensaugi ar pilnīgi vai daļēji iegremdētu stublāju un peldošām virsūdens vai zemūdens, vai abējādām lapām. Dažreiz stublāja nav, ir tikai lapu rozete. Lapas lielas, veselas. Labi veidota aerenhīma — audi ar lielām gaisa telpām, kas nodrošina peldspēju. Visas sugas nozied virs ūdens.

Vairumam sugu ziedi koši un krāšņi. Ziedi lapu žāklēs garos kātos vai ziednesī tieši no lapu rozetes, vientuļi, ar skaidri nodalītām vai izskatā kauslapām vai vainaglapām. Kauslapas visbiežāk 5 (retāk 4—12), vainaglapas no 4 līdz apmēram 60, parasti 5—8. Visvairāk kauslapu ūdensrozēm un viktorijām. Vainaglapas ziedā izkārtotas jumtiņveidā vai spirāliski, lēpēm tās atgādina saplacinātus putekšņlapu kātus.

Auglis — riekstiņš vai ogveidīgs, ar ļoti daudzām sēklām.

Lielākais dzimtas pārstāvis ir karaliskā viktorija. Šīs sugas lapu diametrs var pārsniegt 2,5 m. Krāšņa suga ir dzeloņu zvīņlēpe, kas izplatīta no Krievijas Piejūras novada dienvidiem līdz tropu dienvidaustrumu Āzijas centrālajiem apgabaliem. Tās zieds ir koši violeti sārts, un to ziedneša augšdaļā skauj sārti zaļu plēkšņu gredzens.

Apputeksnēšanās ir pašappute vai to veic kukaiņi.

## Veģetācija
Aug dažāda lieluma audzēs vai grupās stāvošos un lēni tekošos ūdeņos, arī lāmās, grāvjos un sezonālās ūdenstilpēs apgabalos, kur sausajā sezonā ūdens izsīkst. Resnie un sulīgie sakneņi nodrošina saglabāšanos līdz nākamajiem lietiem arī izžuvušas ūdenstilpes gultnē. Ūdensrozes, lēpes un viktorijas to pamatizplatības apgabalos daudzviet dominē ūdenstilpju veģetācijā.

## Klasifikācija
Ūdensrožu dzimtai pieder 5 ģintis:
* Dūņrozes (*Barclaya*)
* Zvīņlēpes (*Euryale*)
* Lēpes (*Nuphar*)
* Ūdensrozes (*Nymphaea*)
* Viktorijas (*Victoria*)

## Sastopamība Latvijā
Latvijā sastopamas 4 ūdensrožu dzimtas sugas: baltā ūdensroze, sniegbaltā ūdensroze, dzeltenā lēpe, sīkā lēpe. 

## Ārējās saites
Ķirbju dzimta

**Ķirbju dzimta** (*Cucurbitaceae*) ir ķirbju rindas (agrāk vijolīšu rindas) dzimta. Ķirbju dzimtā ietilpst tādi augi kā ķirbji, arbūzi, melones, gurķi un kabači. Vairākas šīs dzimtas sugas plaši tiek kultivētas visā pasaulē.

## Ķirbju dzimtas klasifikācija
Ķirbju dzimta sīkāk dalās 15 ciltīs, kas vēl sīkāk dalās aptuveni 95 ģintīs. Šajā klasifikācijā ir uzskaitītas visas ciltis, bet nav uzskaitītas visas ģintis. Šeit ir iekļautas lielākās ķirbju dzimtas ģintis pēc sugu skaita, kā arī atsevišķas ģintis, kurās atrodas plaši izplatīti vai gluži otrādi, ļoti īpatnēji un reti sastopami augi. Latvijā savvaļā ir sastopamas trīs sugas (pa vienai sugai no sētvijām, dzeloņgurķiem un tladiantām). Aptuvens sugu skaits ģintī norādīts iekavās.

* cilts 
** ģints  (60)
** ģints  (13)
* cilts 
** ģints  (36)
* cilts 
** ģints  (12)
** ģints  (1)
* cilts 
** ģints  (25)
* cilts 
** ģints  (4)
** ģints  (55)
** ģints  (7)
** ģints  (1)
* cilts 
* cilts 
** ģints  (1)
* cilts 
* cilts 
* cilts 
* cilts 
* cilts 
** ģints  (11)
** ģints  (80)
** ģints  (1)
** ģints  (8)
* cilts 
* cilts 
* cilts 

## Ārējās saites
Lapas

thumbnail|235px|Lapa
**Lapas** ir augstāko augu orgāni, vasas veidojumi, kuros notiek fotosintēze, transpirācija un augu elpošana. Skujkoku lapas tiek sauktas par skujām. Vairums lapām ir divas daļas — lapas plātne un lapas kāts.

## Pielāgošanās
Evolūcijas procesā daudzu augu lapas ir adaptējušās dažādiem klimatiskajiem procesiem:
* auga lapa izvairās no slapināšanas vai no netīrumiem — tā sauktais "lotosa efekts",
* iegrieztas lapas samazina vēja iedarbību uz tām,
* matiņi uz lapām notur mitrumu auga lapā sausa klimata laikā, kā arī neļauj tam iztvaikot,
* arī vaska slānis uz auga lapas neļauj iztvaikot mitrumam,
* spīdīgas lapas atstaro Saules gaismu,
*plānas un platas lapas vislabāk uzņem oglekļa dioksīdu un saules gaismu,
* lapas izmēra samazināšanās tādēļ, ka fotosintēzes funkcija tiek no lapām nodota stumbram, samazina auga mitruma zudumus,
* resnas, gaļīgas lapas labi uzkrāj ūdeni,
* augu lapu malas ir zāģzobainas, kas ir par iemeslu tam, ka tur notiek intensīvāka fotosintēze un transpirācija (rezultātā pazeminās lapas temperatūra), kā rezultātā malās kondensējas ūdens tvaiki un rodas rasas pilieni,
* aromātiskās eļļas un indes uz auga lapām atbaida zālēdājus,
* augu lapu sastāvā ietilpst arī kristalizēti minerāli, kas atbaida zālēdājus,
*lapas, kuras notver kukaiņus,
* dzeloņi aizsargā visu augu (piemēram, kaktusiem).

## Lapu iedalījums
thumbnail|175px|Dažādu formu lapas
Lapas iedala pēc:
* lapas plātnes veida: apaļa, ovāla, lancetiska, otrādi lancetiska, lāpstveida, vairogveida (kresēm), nierveida (kumeļpēdām), sirdsveida (liepām), rombiska, bultveida (bultenēm), šķēpveida (mazajai skābenei).
* lapas plātnes malas: gluda, zāģzobaina (nātrēm), divkārtzāģzobaina (gobām), robaina (purva purenei), jomaina (sētložņai), ieritināta, uzritināta (kreimulei), dzeloņaina (usnēm, dadžiem).
* lapas dzīslojums: plūksnains, starains (kļavām), dihotoms (divdaivu ginkam), lokveida, paralēls (graudzālēm).

## Izvietojums uz stumbra
Uz stumbra visas lapas ir izkārtotas tā, lai katra no tām saņemtu pēc iespējas vairāk gaismas. Kad augs aug, tad katra jauna lapa uz stumbra parādās pa spirāli, pret pulksteņrādītāja kustības virzienu, turklāt ir noteikts leņķis, kurā izaug katra nākamā lapa. Šajos leņķos ir pamanīta precīza Fibonači secība : 1/2, 2/3, 3/5, 5/8, 8/13, 13/21, 21/34, 34/55, 55/89. Piemēram, 360° x 34/89 = 137.52 jeb 137° 30' (katra nākamā lapa izaug 137° leņķī attiecībā pret iepriekšējo lapu).
* 180° (jeb 1/2): uz katru apgriezienu pienākas divas lapas.
* 120° (jeb 1/3): trīs lapas vienā apgriezienā.
* 144° (jeb 2/5): piecas lapas divos apgriezienos.
* 135° (jeb 3/8): astoņas lapas trīs apgriezienos.

Lapu izvietojumu pie stumbra klasificēt šādi: mieturī, pretēji, pamīšus un rozetē.

## Atsauces

## Ārējās saites
*
Aristolohiju dzimta

**Aristolohiju dzimta** (*Aristolochiaceae*) ir piparu rindas dzimta, kas iekļauj septiņas ģintis un aptuveni 600 sugas.

## Apraksts
Galvenokārt daudzgadīgi augi, lakstaugi, krūmi vai liānas, reti kokveida.

## Izplatība
Aristolohiju un kumeļpēdu apakšdzimtas sastopamas tropu un mērenā klimata joslā. Āfrikā to kopējais areāls plašs, taču sugu ir ļoti maz. Austrālijā aug tikai kontinenta galējos ziemeļos. Kumeļpēdu ģints *Asarum* sastopama vienīgi ziemeļu puslodē, gredzenaristolohijas — tikai tropos Rietumāfrikā, tropu dienvidaustrumu Āzijā, galvenokārt Jaungvinejā un Austrālijā. Daudzveidības centri dienvidaustrumu Āzija, Centrālamerika un Dienvidamerikas ziemeļi.

Laternsmirdeņu sugas sastopamas Āfrikas dienvidos un dienvidaustrumos, Arābijas pussalas dienvidos un Madagaskaras dienvidos.

Fernandeskrūmu vienīgā suga aug nomaļajā Huana Fernandesa salā.

## Klasifikācija
Saskaņā ar 2016. gada APG IV sistēmu (segsēkļu klasifikācijas taksonomiskā sistēma), aristolohiju dzimtu veido 4 apakšdzimtas un 7 ģintis:
* Apakšdzimta aristolohijas (*Aristolochioideae*):
** ģints aristolohijas (*Aristolochia*)
** ģints totejas (*Thottea*)
* Apakšdzimta kumeļpēdas (*Asaroideae*):
** ģints kumeļpēdas (*Asarum*)
** ģints *[[Saruma]]*
* Apakšdzimta laternsmirdenes (*Hydnoroideae*), agrāk *[[Hydnoraceae]]* dzimta:
** ģints laternsmirdenes (*Hydnora*)
** ģints *[[Prosopanche]]*
* Apakšdzimta fernandeskrūmi (*Lactoridoideae*), agrāk *[[Lactoridaceae]]* dzimta:
** ģints fernandeskrūmi (*Lactoris*)

## Atsauces

## Literatūra
* Augu ģeogrāfija un daudzveidība. Normunds Priedītis. Zvaigzne. 2008.
Grāca

**Grāca** () ir pilsēta Austrijas dienvidos pie Muras upes, otra lielākā pilsēta Austrijā. Štīrijas federālās zemes galvaspilsēta. Pilsētā ir labi saglabājusies vecpilsēta.

Liels izglītības centrs, pilsētā atrodas sešas universitātes ar 40 000 studējošo. Kopš 1999. gada pilsētā bāzēts arī Austrijas hokeja līgas kluba Grācas "99ers".

## Vēsture
Grācas pils zvanu tornis — pilsētas simbols|right|150px|thumb
Romieši pilsētas pašreizējā vietā dibināja fortu. Pēc Rietumromas impērijas sabrukuma pilsētu ieņēma slovēņi un izveidoja nocietinātu apmetni. Bābenbergu laikā pilsētiņa kļuva par tirdzniecības centru. Vēlāk pilsētu savā īpašumā ieguva Hābsburgi, un 1281. gadā piešķīra tai pilsētas privilēģijas.

14. gadsimtā Grāca kļuva par Iekšējās Austrijas (*Innerösterreich*) centru, no kuras tika administrēta visa Štīrija un Karintija. 1585. gadā Kārlis II nodibināja universitāti. Pilsēta vairākas reizes neveiksmīgi tika aplenkta (ungāri 1481. gadā, turki 1529. un 1532. gadā).

1797. gadā Grācu ieņēma Napoleona karaspēks. 1809. gadā, pamatojoties uz miera līgumu starp Napoleonu un Austriju, tika nojaukta Grācas pils. Pilsētas iedzīvotāji samaksāja Napoleonam izpirkumu, lai netiktu nopostīts pils zvanu tornis, kas kļuvis par pilsētas simbolu.

2.pasaules kara laikā Grācu ieņēma PSRS karaspēks.

## Cilvēki
Grācā vai tās apkārtnē dzimuši:

* Karls Bēms (*Karl Böhm*) (1894—1981) — diriģents;
* Francis Ferdinands (*Franz Ferdinand von Österreich-Este*) (1863—1914) — troņmantinieks;
* Ferdinands II (*Ferdinand II.*) (1578—1637) — Svētās Romas impērijas imperators;
* Ferdinands III (*Ferdinand III.*) (1608—1657) — Svētās Romas impērijas imperators;
* Heincs Fišers (*Heinz Fischer*) (1938) — politiķis;
* Johans Fišers (*Johann Bernhard Fischer von Erlach*) (1656—1723) — baroka arhitekts;
* Hanss Gross (*Hans Gross*) (1847—1915) — kriminālistiķis;
* Johens Rints (*Jochen Rindt*) (1942—1970) — sacīkšu braucējs;
* Arnolds Švarcenegers (*Arnold Schwarzenegger*) (1947) — aktieris, politiķis;
* Romāns fon Ungerns-Šternbergs (*Roman Nicolaus Maximilian von Ungern-Sternberg*) (1885—1921) — vācbaltiešu virsnieks, Krievijas pilsoņu kara un Mongolijas neatkarības cīņu dalībnieks.
* Ralfs Hāzenhitls (* Ralph Hasenhüttl*) (1967) — futbolists un futbola treneris.

## Atsauces

## Ārējās saites
Gomeļa

**Gomeļa** () jeb **Homjeļa** () ir pilsēta Baltkrievijas dienvidaustrumos pie Sožas upes, apgabala centrs. Otra lielākā Baltkrievijas pilsēta.

Pilsētā bāzētais hokeja klubs *[[HK Gomel]]*, kas 2003. gadā izcīnīja Baltkrievijas Ekstralīgas čempiones titulu.

## Vēsture

Sena apmetne radimiču zemē. Pirmoreiz rakstos pieminēta Ipatija hronikā kā viena no Čerņihivas kņazistes pilsētām.
Ap 1335. gadu iekļāvās Lietuvas lielkņazistē, vēlāk Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā 1670. gadā tai piešķīra Magdeburgas tiesības. 1772. gadā pēc pirmās Polijas dalīšanas pilsētu iekļāva Krievijas Impērijas sastāvā un piešķīra Pjotram Rumjancevam.

1850. gadā cauri Gomeļai izbūvēja lielceļu Pēterburga—Kijiva, bet 1873. gadā Liepājas—Romnu dzelzceļa līniju, kas strauji palielināja Gomeļas izaugsmi. 1918. gada 1. martā Gomeļu ieņēma vācu karaspēks, bet 1919. gada 14. janvārī Sarkanā armija. 1920. gada novembrī Gomeļu ieņēma Staņislava Bulaka-Balahoviča karaspēks.

1926. gadā Gomeļu iekļāva Baltkrievijas PSR. Otrā pasaules kara laikā vācu varas iestādes iznīcināja gandrīz visus pilsētas ebreju iedzīvotājus (apmēram 1/3 no pirmskara iedzīvotājiem).

## Cilvēki

Pēc etniskā sastāva pilsētas iedzīvotāji ir baltkrievi (83,42 %), krievi (10,85 %) un ukraiņi (3,11 %).

Gomeļa ir politiķa Mareka Edelmana (*Marek Edelman*, 1922—2009), diska metējas Irinas Jatčankas (*Ірына Ятчанка*, 1965), repera Serjogas (*Серёга*, 1976), politiķa Sergeja Sidorska (*Сяргей Сідорскі*, 1954), riteņbraucēja Kanstancina Sivcova (*Канстанцін Сіўцоў*, 1982) un matemātiķa Ļeva Šņireļmana (*Лев Ге́нрихович Шнирельма́н*, 1905—1938) dzimtā pilsēta.

Pilsētā uzaudzis psihologs Ļevs Vigotskis (*Лев Семёнович Вы́готский*, 1896—1934). No 1905. līdz 1914. gadam vietējā ģimnāzijā mācījās aviokonstruktors Pāvels Suhojs (*Павел Осипович Сухой*, 1895—1975). Pilsētas skolā mācījies politiķis Andrejs Gromiko (*Андре́й Андре́евич Громы́ко*, 1909—1989). Oktobra revolūcijas laikā pilsētā sacelšanos vadīja politiķis Lazars Kaganovičs (*Ла́зарь Моисе́евич Кагано́вич*, 1893—1991).

## Sports
* FK Homel;
* FK Lâkamatyŭ Homel.

## Atsauces

## Ārējās saites
Kaņepju dzimta

**Kaņepju dzimta** (*Cannabaceae*) ir rožu rindas augu dzimta. Dzimtā ietilpst 11 ģintis un 270 sugas. Aug Ziemeļu puslodē, galvenokārt mērenajā joslā. Latvijā sastopami šīs dzimtas lakstaugi, bez piensulas, ar staraini šķeltām, dalītām vai veselām lapām. Tomēr plašākā kaņepju dzimtas ģints ir akmeņkoki (*Celtis*), kurā ietilpst 60-70 sugu.

## Sistemātika

* 
** 
**  — viengadīgs augs, ar dobju virsu, šķiedraugs. Izmanto papīra rūpniecībā, sēklas satur 35% eļļas un daudz OBV, lieto uzturā.
***  — ziedi izdala sveķveidīgu vielu, kas satur vairākus kanabinoīdus — austrumos drogu pazīst ar nosaukumu „hašišs” kas nozīmē „zāle”. Āzijas un Āfrikas tautas lieto kā baudvielu.
*** 
* 
** 
** 
** 

## Piezīmes un atsauces
World of Warcraft

***World of Warcraft*** (saīsinājumā **WoW**) ir *[[Blizzard Entertainment]]* izdota datorspēle. Tā ir ceturtā spēle *[[Warcraft]]* sērijā un viena no populārākajām daudzspēlētāju tiešsaistes spēlēm pasaulē. Tā ir MMORPG tipa spēle, kas norisinās populārās reāllaika stratēģijas spēles *Warcraft* pasaulē.
 
*World of Warcraft* darbība notiek Azerotas pasaulē, četrus gadus pēc *[[Blizzard]]* iepriekšējās spēles *[[Warcraft III: The Frozen Throne]]* notikumu beigām. *Blizzard Entertainment* paziņoja par videospēles izstrādes uzsākšanu , svinot *Warcraft* desmitgadi.

Pirmais papildinājums, *[[World of Warcraft: The Burning Crusade|The Burning Crusade]]*, tika izlaists 2007. gada 16. janvārī. Otrais papildinājums, ''Wrath of the Lich King'', 2008. gada 13. novembrī Par trešo papildinājumu — *[[World of Warcraft: Cataclysm|Cataclysm]]* — tika paziņots 2009. gada *[[BlizzCon]]*.

Ar vairāk kā 11,5 miljoniem ikmēneša maksājošajiem spēlētājiem *World of Warcraft* ir vispopulārākā videospēle MMORPG žanrā. Tai pieder Ginesa pasaules rekords kā populārākajai MMORPG. 2008. gada aprīlī, *World of Warcraft* pārvaldīja apmēram 62 procentus no MMORPG (MMOG) tirgus.

## Papildinājumi

Spēles saturs tiek atjaunots un papildināts, izdodot papildinājumu pakas. Izmaiņas esošajā saturā un spēles plūsmā ir spēkā visiem spēlētājiem, bet jaunumi (piemēram, jaunas zonas, jaunas spēlējamās rases, klases, augstākie līmeņi) lielākoties ir pieejami tikai spēlētājiem, kas nopirkuši jauno paku.

Līdz 2011. gadam spēlētājam bija secīgi jānopērk visas papildinājumu pakas, lai tiktu līdz jaunākajam spēles saturam. Sākot ar 2011. gada jūniju vecākie papildinājumi tika pamazām iekļauti spēles pamatkomplektā un kļuva pieejami visiem spēlētājiem. *Warlords of Draenor* un *Legion* tika iekļautas pamatspēlē jau pirms nākamā papildinājuma iznākšanas.

## Skatīt arī
* ''World of Warcraft'' spēlējamās rases un klases
* ''World of Warcraft'': Galda spēle

## Atsauces

## Ārējās saites
* ''World of Warcraft'' oficiālā Eiropas mājaslapa 
* Privāto serveru saraksts 
* Neoficiāls ''World of Warcraft'' ''Wiki''
Nātrija hlorīds

**Nātrija hlorīds** (NaCl, vārāmais sāls) ir balta kristāliska viela. Nātrija hlorīds ir  jonu savienojums, kas  sastāv no nātrija katjoniem (Na+) un hlorīda anjoniem (Cl−). NaCl šķīst ūdenī (pieaugot temperatūrai, šķīdība palielinās tikai nedaudz), veidojot neitrālu šķīdumu. Nātrija hlorīds ir viens no nozīmīgākajiem minerālsāļiem dzīvajos organismos, jo tas palīdz uzturēt osmotisko spiedienu, ūdens–sāļu līdzsvaru un nervu impulsu pārvadi.

Dabā tas ir plaši sastopams jūras ūdenī (vidēji ~3,5% masas) un kā minerāls halīts (akmeņsāls). Sastopams arī sāls ezeros, zemes dzīļu nogulumos un kopā ar citiem šķīstošajiem sāļiem minerālu maisījumos.

Rūpnieciski nātrija hlorīdu iegūst, iztvaicējot jūras ūdeni vai izrokot akmeņsāls nogulumus. To plaši lieto pārtikā kā garšvielu un konservantu, kā arī ķīmisko izejvielu (nātrija hidroksīda, hlora, hlorūdeņraža) ražošanā, ūdens mīkstināšanai un ceļu kaisīšanai, lai nokausētu apledojumu.

Kristāliskajā formā nātrija hlorīds kristalizējas kubiskajā sistēmā, un tā režģa enerģija ir salīdzinoši augsta, kas nosaka augsto kušanas temperatūru (~801 °C) un vārīšanās temperatūru (~1465 °C). Šī viela ir ķīmiski stabila, taču augstā temperatūrā vai elektrolīzes procesā var tikt sadalīta.

## Skatīt arī
* Sāls
* Sāļi

## Ārējās saites