Permakultūra

thumb|Dārzs, kas veidots pēc permakultūras principiem
**Permakultūra** ir saimniekošanas veids lauksaimniecībā, kas paredz ilgtspējīgu un pašpietiekamu attīstību, ņemot vērā dabiskajās ekosistēmās novērojamos principus.

Permakultūra tiek pielietota reģeneratīvajā lauksaimniecībā, pilsētplānošanā, dārzkopībā un kopienu veidošanā. Šo terminu 1978. gadā ieviesa Bils Mollisons un Deivids Holmgrēns, kuri formulēja šo jēdzienu pretstatā mūsdienu industrializētajām metodēm, tā vietā izmantojot tradicionālāku vai "dabiskāku" pieeju lauksaimniecībai.

Permakultūra ir kritizēta kā vāji definēta un nezinātniska. Kritiķi ir aicinājuši mazāk paļauties uz anekdotēm un ekstrapolāciju no ekoloģijas pirmajiem principiem, dodot priekšroku speciālistu recenzētiem pētījumiem, lai pamatotu apgalvojumus par produktivitāti un precizētu metodoloģiju. Permakultūras aizstāvji atbild, ka pētnieki ir secinājuši, ka tā ir "ilgtspējīga alternatīva tradicionālajai lauksaimniecībai", ka tā uzlabo oglekļa krājumus, augsnes kvalitāti un bioloģisko daudzveidību. Viņi arī norāda, ka lielākā daļa permakultūras visbiežāk sastopamo metožu, piemēram, agromežsaimniecība, polikultūras un ūdens uzkrāšanas elementi, ir arī atbalstītas ar recenzētiem pētījumiem.

## Vēsture
thumb|Franklins Hirams Kings 1911. gadā ieviesa terminu "pastāvīgā lauksaimniecība"
1911. gadā Franklins Hirams Kings uzrakstīja grāmatu "Četrdesmit gadsimtu lauksaimnieki: jeb pastāvīga lauksaimniecība Ķīnā, Korejā un Japānā", aprakstot Austrumāzijas lauksaimniecības praksi, kas paredzēta "pastāvīgai lauksaimniecībai" (angliski "*permanent*" un "*agriculture*"). 1929. gadā Džozefs Rasels Smits pievienoja Kinga terminu kā apakšvirsrakstu *Tree Crops: A Permanent Agriculture*, ko viņš rakstīja, reaģējot uz plaši izplatīto mežu izciršanu, aršanu lauksaimniecību un eroziju Amerikas Savienoto Valstu austrumu kalnos un kalnu reģionos. Viņš ierosināja stādīt augļu un riekstkokus kā cilvēku un dzīvnieku barības avotus, kas varētu stabilizēt sateces baseinus un atjaunot augsnes veselību. Smits pasauli uztvēra kā savstarpēji saistītu veselumu un ierosināja jauktu koku sistēmas ar meža zemsedzes slāni. Šī grāmata iedvesmoja tādus cilvēkus kā Tojohiko Kagava, kurš 1930. gados Japānā bija meža lauksaimniecības pionieris. Vēl viens pionieris Džordžs Vašingtons Kārvers savā darbā *Tuskegee* institūtā laika posmā no 1896. gada līdz savai nāvei 1947. gadā atbalstīja permakultūrā pašlaik izplatīto praksi, tostarp augsekas izmantošanu, lai atjaunotu slāpekli augsnē un atjaunotu bojāto lauksaimniecības zemi.

Savā 1964. gada grāmatā "Ūdens katrai saimniecībai" Austrālijas agronoms un inženieris P. A. Jeomens izvirzīja pastāvīgās lauksaimniecības definīciju kā tādu, kuru var uzturēt bezgalīgi. Jeomens ieviesa gan uz novērojumiem balstītu pieeju zemes izmantošanai Austrālijā 1940. gados, gan 1950. gados *Keyline Design* kā veidu, kā pārvaldīt ūdens piegādi un sadali daļēji sausos reģionos. Citas agrīnās ietekmes ir Stjuarta Branda darbi, Rūta Stouta un Estere Dīna, kas bija dārzkopības bezrakšanas aizsācēji, un Masanobu Fukuoka, kurš 30. gadu beigās Japānā sāka atbalstīt bezaršanas augļu dārzus un dārzus, kā arī dabisko lauksaimniecību.
[left|thumb|311x311px| Bils Molisons, kurš tiek raksturots kā "permakultūras tēvs", kā prakses iedvesmu min [Tasmanijas aborigēnu uzskatu sistēmas]]
Sešdesmito gadu beigās Bils Molisons, Tasmanijas Universitātes vides psiholoģijas vecākais pasniedzējs, un Deivids Holmgrēns, toreizējās Tasmanijas Augstākās izglītības koledžas maģistrants, sāka izstrādāt idejas par stabilām lauksaimniecības sistēmām Austrālijas dienvidu salā Tasmanijā. Viņu atzīšana par mūsdienu industrializēto metožu neilgtspējīgo raksturu un iedvesma no Tasmanijas aborigēnu un citām tradicionālajām praksēm bija ļoti svarīga viņu permakultūras formulēšanai. Viņuprāt, industrializētās metodes bija ļoti atkarīgas no atjaunojamiem resursiem un papildus saindēja zemi un ūdeni, samazināja bioloģisko daudzveidību un no iepriekš auglīgām ainavām noņēma miljardiem tonnu augsnes virskārtas. Viņi atbildēja ar permakultūru (permanentā kultūra jeb ilgtspējībā kultūra). Šis termins pirmo reizi tika publiskots, publicējot viņu 1978. gada grāmatu *Permaculture One*. Pēc *Permaculture One* publicēšanas Molisons atbildēja uz plaši izplatīto entuziasmu par darbu, ceļojot un pasniedzot trīs nedēļu programmu, kas kļuva pazīstama kā Permakultūras dizaina kurss. Tā pievērsās permakultūras dizaina pielietošanai audzēšanai nozīmīgos klimatiskajos un augsnes apstākļos, atjaunojamās enerģijas un dabisko celtniecības metožu izmantošanai, kā arī cilvēku sabiedrības "neredzamām struktūrām". Pēcāk *Permaculture One* Mollisons vēl vairāk pilnveidoja un attīstīja idejas, vienlaikus dizainējot simtiem īpašumu. Tā rezultātā 1988. gadā tika publicēts viņa globāli izmantotais manuālis *Permaculture: A Designers Manual*. Mollison mudināja absolventus kļūt par skolotājiem un izveidot savus institūtus un demonstrācijas vietas. Kritiķi norāda, ka šie panākumi vājināja permakultūras sociālos centienus attālināties no industriālajām sociālajām formām. Viņi apgalvo, ka pašpalīdzības modelis (līdzīgs franšīzei) ir radījis uz tirgu orientētas sociālās attiecības, pret kurām sākotnēji iebilda.

## Pamata ētika
Ētika, uz kuras balstās permakultūra, ir:

# "Rūpes par Zemi: Nodrošinājums, lai visas dzīvības sistēmas varētu turpināties un vairoties".
# "Rūpes par cilvēkiem: Nodrošinājums cilvēkiem piekļūt tiem resursiem, kas nepieciešami viņu pastāvēšanai" 
# "Ierobežojumu noteikšana iedzīvotāju skaitam un patēriņam: pārvaldot savas vajadzības, mēs varam atlikt resursus, lai veicinātu iepriekš minētos principus." 

Molisona 1988. gada trešās ētikas formulējumu Holmgrēns 2002. gadā pārmainīja uz "Nosakiet patēriņa un vairošanās ierobežojumus un pārdaliet pārpalikumu", un citur tas ir saīsināts, lai "*dalītos ar pārpalikumu"*.

Permakultūras uzmanības centrā nav atsevišķi elementi, piemēram ainavas un dažādas sugas, bet gan attiecības starp tiem. Tas nosaka, kur šie elementi ir jānovieto, lai tie varētu sniegt maksimālu labumu apkārtējai videi. Mērķis ir, lai veselums kļūtu lielāks par tā daļu summu, samazinot atkritumus, cilvēku darbaspēku un enerģijas ieguldījumu, kā arī sinerģijas ceļā panākt un palielināt ieguvumus.alt=|197x197px Slāņu mulčas sagatavošanaalt=|187x187pxTomātu stādi, kas aug uz "lazanjas" vai slāņu mulčas

## Teorija

### Dizaina principi
Holmgrēns savā grāmatā *Permaculture: Principles and Pathways Beyond Sustainability* formulēja divpadsmit permakultūras dizaina principus:

* *Novērojiet un mijiedarbojieties* : veltiet laiku, lai sazinātos ar dabu, lai izstrādātu konkrētai situācijai piemērotus risinājumus.
* *Uztveriet un uzglabājiet enerģiju*: izstrādājiet sistēmas, kas savāc resursus maksimāli pārpilnībā, lai tos izmantotu vajadzības gadījumā.
* *Iegūstiet peļņu*: akcentējiet projektus, kas rada nozīmīgus ieguvumus.
* *Lietojiet pašregulāciju un pieņemiet atsauksmes*: atturiet no neatbilstošas darbības, lai nodrošinātu sistēmu pareizu darbību.
* *Izmantojiet un novērtējiet atjaunojamos resursus un pakalpojumus*: pēc iespējas labāk izmantojiet dabas pārpilnību: samaziniet patēriņu un atkarību no neatjaunojamiem resursiem.
* *Neradīt atkritumus*: novērtējiet un izmantojiet visus pieejamos resursus, neizniekojiet neko.
* *Dizains no rakstiem līdz detaļām*: novērojiet saistības un dažādas tendences dabā un sabiedrībā un izmantojiet tos, lai informētu par dizainu, vēlāk pievienojot detaļas
* *Integrēt, nevis nošķirt*: Pareizs dizains ļauj veidot attiecības starp dizaina elementiem, ļaujot tiem strādāt kopā, lai atbalstītu viens otru.
* *Izmantojiet mazus un lēnus risinājumus*: mazas un lēnas sistēmas ir vieglāk uzturēt, tās var labāk izmantot vietējos resursus un radīt ilgtspējīgākus rezultātus.
* *Izmantojiet un novērtējiet daudzveidību*: dažādība samazina sistēmas līmeņa neaizsargātību pret draudiem un pilnībā izmanto tās labumus.
* *Izmantojiet malas un novērtējiet robežu*: Robeža starp lietām ir vieta, kur notiek visinteresantākie notikumi. Tie bieži vien ir sistēmas vērtīgākie, daudzveidīgākie un produktīvākie elementi.
* *Radoši izmantojiet un reaģējiet uz pārmaiņām*: pozitīva ietekme uz neizbēgamām pārmaiņām ir rūpīga novērošana, kam seko savlaicīga iejaukšanās.

### Ģildes
[thumb| [Mikoriza|Mikorizas sēnes parasti darbojas savstarpējās simbiotiskās attiecībās ar augiem.]]
[thumb| [Mārīšu dzimta|Mārītes tiek uzskatītas par labvēlīgiem kukaiņiem permakultūrā, jo tās palīdz cīnīties ar laputīm.]]
Ģilde ir abpusēji izdevīga sugu grupa, kas veido daļu no lielākas ekosistēmas. Ģildē katra kukaiņu vai augu suga nodrošina unikālu un daudzveidīgu pakalpojumu kopumu, kas darbojas harmonijā. Augus var audzēt pārtikas ražošanai, akumulējot barības vielas no dziļākiem augsnes slāņiem caur saknēm, līdzsvarojot slāpekļa līmeni augsnē (pākšaugi), lai dārzā piesaistītu labvēlīgus kukaiņus un atbaidītu nevēlamus kukaiņus vai kaitēkļus.

### Zonas
Zonas optimāli organizē dizaina elementus cilvēka vidē, pamatojoties uz cilvēku lietošanas biežumu un augu vai dzīvnieku vajadzībām. Zonas ir numurētas no 0 līdz 5, pamatojoties uz novietojumu. Bieži izmantotie un apmeklētie dizaina elementi atrodas tuvu mājai 1. un 2. zonā. Elementi, kas atrodas tālāk, tiek izmantoti retāk. 

; 0. zona
: Māja. Šeit permakultūras principu mērķis ir samazināt enerģijas un ūdens vajadzības, izmantojot dabas resursus, piemēram, saules gaismu, lai radītu harmonisku, ilgtspējīgu vidi, kurā dzīvot un strādāt. Zona 0 ir neformāls apzīmējums, kas nav īpaši definēts Mollisona grāmatā.
; 1. zona
: Mājai tuvākā zona, to sistēmas elementu atrašanās vieta, kuriem nepieciešama bieža uzmanība vai kuri ir bieži jāapmeklē, piemēram, salāti, garšaugi, ogas, piemēram, zemenes vai avenes, siltumnīcas un lecektis, augu pavairošanas zona, slieku komposta tvertne virtuves atkritumiem utt. Pilsētās 1. zonā bieži tiek izmantotas paaugstinātās dārza dobes.
; 2. zona
: Šo zonu izmanto daudzgadīgo augu audzēšanai, kuriem nepieciešama retāka apkope, piemēram, nezāļu kontrole vai atzarošana, tostarp jāņogu krūmi un augļu dārzi, ķirbji, kartupeļi utt. Laba vieta arī bišu stropiem, lielāka izmēra kompostēšanas tvertnēm utt.
; 3. zona
: Teritorija, kurā audzē galvenās kultūras gan mājas vajadzībām, gan tirdzniecībā. Pēc ierīkošanas nepieciešamā kopšana un apkope ir diezgan minimāla (ar nosacījumu, ka tiek izmantotas mulčas un līdzīgas lietas), piemēram, laistīšana vai nezāļu kontrole, iespējams, reizi nedēļā.
; 4. zona
: Daļēji savvaļas teritorija, ko galvenokārt izmanto lopbarībai un savvaļas augu savākšanai, kā arī kokmateriālu ražošanai būvniecībai vai malkai.
; 5. zona
: Neskarta teritorija. Cilvēki neiejaucas 5. zonā, izņemot dabisko ekosistēmu un ciklu novērošanu. Šajā zonā atrodas dabiska baktēriju, pelējuma un kukaiņu rezerve, kas var palīdzēt citām zonām.

### Malu efekts
Ekoloģijas malas efekts ir palielināta daudzveidība, kas rodas, satiekoties diviem biotopiem. Permakulturisti apgalvo, ka šīs vietas var būt ļoti produktīvas. Piemērs tam ir piekraste. Vietā, kur satiekas zeme un jūra, ir bagāta teritorija, kas apmierina nesamērīgu cilvēku un dzīvnieku vajadzību procentuālo daļu. Šī ideja ir atspoguļota permakultūras projektos, izmantojot spirāles garšaugu dārzos vai veidojot dīķus, kuriem ir viļņotas krasta līnijas, nevis vienkāršs aplis vai ovāls (tādējādi palielinot malu garumu noteiktā apgabalā).

## Izplatīta prakse

### Hūgelkultūra
thumb|Hūgelkultūras paugura skice
Hūgelkultūras () pauguri ir koksnes apglabāšanas prakse, lai palielinātu augsnes ūdens aizturi. Koka porainā struktūra, sadaloties pazemē, darbojas kā sūklis. Lietus laikā pietiekami daudz apraktas koksnes var absorbēt pietiekami daudz ūdens, lai uzturētu augus sausajos periodos. Šis paņēmiens ir tradicionāla prakse, kas Eiropā ir izstrādāta gadsimtiem ilgi un nesen to ir pārņēmuši permakulturālisti. *Hügelkultur* tehniku var īstenot, veidojot paugurus uz zemes. Paaugstinātās dobēs šī prakse "imitē dabisko barības vielu apriti, kas konstatēta koksnes sadalīšanās procesā, un organisko atkritumu augsto ūdens noturēšanas spēju, vienlaikus uzlabojot gultnes struktūru un drenāžas īpašības." To veic, gultnes apakšā novietojot koksnes materiālu (piemēram, baļķus un mietus), pēc tam uzliekot virsū organisko augsni un kompostu. Pētījumā, kurā tika salīdzināta ūdens aiztures spēja hūgelkultūras pauguriem ar nehūgelkultūras pauguriem, tika konstatēts, ka hūgelkultūras ir gan mazāk kopjamas, gan ilgtermiņā efektīvākas, jo tām ir nepieciešams mazāk laistīšanas.

### Slāņaina mulčēšana
alt=|197x197px Slāņu mulčas sagatavošanaalt=|187x187pxTomātu stādi, kas aug uz "lazanjas" vai slāņu mulčasMulča ir aizsargpārklājums, kas novietots virs augsnes. Mulčas materiāls ietver lapas, kartonu un koka skaidas. Tie absorbē lietu, samazina iztvaikošanu, nodrošina barības vielas, palielina augsnes organisko vielu, rada dzīvotni augsnes organismiem, nomāc nezāļu augšanu un sēklu dīgšanu, nodrošina mērenas diennakts temperatūras svārstības, aizsargā pret salu un samazina eroziju. Slāņainā mulčēšana ir dārzkopības tehnika, kas mēģina atdarināt lapu segumu, kas atrodas meža stāvos.

### Bezapstrādes dārzkopība
Vairākas publikācijas rosināja bezrakšanas un bezaršanas metodes:

Edvarda Folknera 1943. gadā izdotā grāmata *Plowman's Folly*,

Kinga 1946. gada brošūra "*Vai rakšana ir nepieciešama?*" (angļu "*Is Digging Necessary?"*,

A. Viesa 1948. gada grāmata "Dārzkopība bez rakšanas" (angļu "*Gardening without Digging*",

un Fukuoka "Do Nothing Farming".

Bezaršanas dārzkopības mērķis ir līdz minimumam samazināt augsnes kopienas traucējumus, lai saglabātu augsnes struktūru un organiskās vielas.

### Lietus ūdens ieguve
thumb|Lietus ūdens savākšana ir izplatīta permakultūras prakse.
Lietus ūdens ieguve ir lietus ūdens uzkrāšana un uzglabāšana atkārtotai izmantošanai, pirms tas noplūst vai sasniedz ūdens nesējslāni. To izmanto, lai nodrošinātu dzeramo ūdeni, ūdeni mājlopiem un ūdeni apūdeņošanai, kā arī citiem tipiskiem lietojumiem. Lietus ūdens, kas savākts no māju jumtiem un vietējām iestādēm, var dot nozīmīgu ieguldījumu dzeramā ūdens pieejamības nodrošināšanā. Tas var papildināt ūdens līmeni un palielināt pilsētas apstādījumus. Ūdens, kas savākts no zemes, dažreiz no īpaši šim nolūkam sagatavotām vietām, tiek saukts par savākto nokrišņu ūdeni.

### Komposta ražošana
Vermikompostēšana ir izplatīta prakse permakultūrā. Prakse ietver slieku, piemēram, sarkano slieku, izmantošanu, lai sadalītu zaļos (ar slāpekli bagātos) un brūnos (ar oglekli bagātos) atkritumus. Sliekas ražo ekskrementus, kas ir organiskās vielas pēc izvades no slieku gremošanas orgāniem, kurus var izmantot dārza organiskai mēslošanai. Sliekas tiek ievestas arī dārza dobēs, palīdzot aerēt augsni un uzlabot ūdens aizturi. Sliekas var ātri vairoties, ja tiek nodrošināti ideāli apstākļi. Piemēram, permakultūras ferma Kubā sākās ar 9 tīģersliekām (*Eisenia fetida)* 2001. gadā, un 15 gadus vēlāk tika atrastas vairāk nekā 500000. Slieku ekskrementi ir īpaši noderīgi kā daļa no sēklu sākuma maisījuma un parastā mēslojuma. Tiek ziņots, ka slieku ekskrementu izmantošana ir veiksmīgāka nekā parastais komposts sēklu diedzēšanai.

Notekūdeņi vai melnais ūdens satur cilvēku vai dzīvnieku atkritumus. To var kompostēt, ražojot biogāzi un kūtsmēslus.

## Atsauces