Dragūni

**Dragūni** sākotnēji bija jātnieku kājnieku klase, kas izmantoja zirgus mobilitātei, bet nokāpa no zirgiem, lai cīnītos kājām. Sākot ar 17. gadsimta sākumu, dragūni arvien vairāk tika izmantoti arī kā parastā kavalērija un apmācīti cīņai ar zobeniem un šaujamieročiem zirga mugurā. Lai gan to izmantošana aizsākās 16. gadsimta beigās, dragūnu pulki lielākajā daļā Eiropas armiju tika izveidoti 17. un 18. gadsimta sākumā; tie nodrošināja lielāku mobilitāti nekā regulārie kājnieki, bet bija daudz lētāki nekā kavalērija.

Nosaukums, domājams, cēlies no šaujamieroča veida, ko sauca par *dragon* , kas bija franču armijas dragūnu nēsātās musketona rokas ieroča versija.

Šis nosaukums mūsdienās ir saglabājies vairākos bruņotos vai ceremoniālos kavalērijas pulkos.
## Nosaukuma izcelsme un tā lietojums
Vēsturnieki nav vienisprātis par termina izcelsmi, kā arī par to, kurš to pirmais izdomāja. Saskaņā ar vienu teoriju vārds "dragūns" cēlies no franču vārda "dragon", kas apzīmēja īsu musketi, ko nēsāja kavalērijas karavīri.

Saskaņā ar citu teoriju nosaukums cēlies no latīņu vārda "draco" ("pūķis") un ir saistīts ar pūķa attēlu, kas sākotnēji bija attēlots uz karogiem. Voltērs savā grāmatā "Luija XIV laikmets" atzīmēja, ka uz maršala Brisaka karaspēka karogiem (kurā parādījās pirmie dragūni) bija attēlots pūķis. Pats termins "dragūni", kas sāka apzīmēt jātniekus, kļuva plaši izplatīts vēlāk, Francijas karaļa Anrī IV valdīšanas laikā. Saskaņā ar citiem avotiem, maršala Brisaka karaspēks bija pirmie, kas sevi sauca par "dragūniem". Saskaņā ar citiem avotiem, pirmais komandieris, kurš deva dragūniem to vispārpieņemto nozīmi, bija Zviedrijas karalis Gustavs II Ādolfs.
## Dragūnu karaspēka vēsture

Precedenti, kad komandieri apvienoja kājniekus un kavalēriju, aizsākās antīkajā senatnē. Mērķis bija apvienot kājnieku izturību ar kavalērijas mobilitāti.

Pēc vēsturnieku domām, dragūnu prototips, iespējams, bija **dimahos** (grieķu valodā dimahos, kas nozīmē dubultie cīnītāji), kas bija Aleksandra Lielā karotāji. Lai stiprinātu savu kavalēriju sadursmes gadījumā ar lielāku ienaidnieka kavalērijas spēku, Aleksandrs Lielais bieži uzsēdināja daļu no saviem kājniekiem zirgā. Tomēr, tā kā šī kājnieku pārvietošanās metode radīja zināmas neērtības, viņš izveidoja dimahos vienības.

Dimahos tika apmācīti darboties gan kā kavalērijas, gan kā vieglā kājnieku vienība, ja nepieciešams. Dimahos tipiskā taktika bija apdzīt ienaidnieku zirgā, pēc tam nokāpt no zirga un uzbrukt klasiskā grieķu falangas formācijā. Romiešu, ģermāņu un slāvu kavalērija darbojās līdzīgi pirms huņņu ienākšanas.

Pirms Gaja Marija valdīšanas Romas armijā pastāvēja jātnieku kājnieku vienības: kājnieki sēdēja aiz kavalērijas un tādā pašā veidā devās uz kaujas lauku, pēc tam nokāpa no zirgiem un iesaistījās kaujā. Gallu un ģermāņu ciltīm bija līdzīgi jātnieku karotāji.

Haņu impērijā jātnieku kājnieki piedalījās daudzās kaujās huņņu-ķīniešu karu laikā. Kampaņu laikā ievērojama daļa karavīru ieradās kaujas laukā zirga mugurā, un daži no viņiem nokāpa no zirgiem un iesaistījās kaujā kājām.

1530. gadā Francijas karalis Fransuā I izdeva pavēli, ka visiem kājniekiem, kas bruņoti ar lokiem, jājāj zirgos. Tomēr, tā kā šiem karavīriem nebija šaujamieroču, vēsturnieki ierosina, ka dragūnu izcelsme sākas ar jātnieku kājnieku apbruņošanu ar šaujamieročiem.

Itāļu kara laikā (1551–1559) maršals Brisaks, kuram Francijas karalis Anrī II uzticēja Francijas spēku vadību pret Austrijas spēkiem Pjemontā, pavēlēja uzkāpt zirga mugurā ar musketēm bruņotiem kājniekiem. Sākotnēji šos kājniekus sauca par "jātnieku kājniekiem", "jātnieku cīņu dalībniekiem" un "jātnieku arkebūzeriem". Jātnieku cīņu dalībnieku taktika sastāvēja no negaidītiem uzbrukumiem ienaidniekam. Pēc pietuvošanās ienaidniekam zirga mugurā, jātnieku cīņu dalībnieki nokāpa no zirgiem, atstājot savus zirgus pie pavadoņiem, un pēc tam darbojās kājām ar arkebūzām, musketēm vai šķēpiem. Ja visiem jātnieku cīņu dalībniekiem nepietika zirgu, uz katra zirga uzkāpa divi vīri.

Sākotnēji dragūni zirgus izmantoja tikai pārvietošanai un kaujās cīnījās tikai kājām. 17. gadsimta pirmajā pusē dragūnus sāka izmantot kā kavalērijas karavīrus, kas cīnījās zirga mugurā. Atkarībā no savas lomas dragūni dažādos vēstures periodos bija bruņoti ar dažāda veida šaujamieročiem un tuvcīņas ieročiem, kā arī bija aprīkoti ar ierakumu rīkiem patvērumu un nocietinājumu būvniecībai. Trīsdesmitgadu kara laikā dragūni galvenokārt tika izmantoti kā kavalērija.

Līdz 17. gadsimta beigām dragūni veidoja kavalērijas lielāko daļu tādās valstīs kā Francija, Austrija, Prūsija un Anglija, kur tie tika klasificēti kā smagā vai vidējā kavalērija.

18. gadsimta sākumā daudzās valstīs palielinājās vieglās kavalērijas skaits, kā rezultātā samazinājās dragūnu vienību īpatsvars.

19. gadsimtā Napoleona karu laikā dragūni parasti uzņēmās kavalērijas lomu, lai gan saglabāja vieglāku jātnieku karaspēka klasi nekā bruņotie kirasieri. Dragūni jāja ar lielākiem zirgiem nekā vieglā kavalērija un izmantoja taisnus, nevis izliektus zobenus.

Laikposmā pirms 1914. gada dragūnu pulki joprojām pastāvēja Lielbritānijas, Francijas, Vācijas, Krievijas, Austroungārijas, Kanādas, Peru, Šveices, Norvēģijas, Zviedrijas, Dānijas un Spānijas armijās. To formas tērpi bija ļoti atšķirīgi, tiem trūka huzāru vai ulānu pulku raksturīgo iezīmju. Formas tērpos reizēm bija atgādinājumi par to jātnieku kājnieku izcelsmi: Vācijas imperatora armijas 28 dragūnu pulki valkāja kājnieku *Pickelhaube* jeb radzēm rotātu ķiveri, savukārt britu dragūni valkāja koši sarkanas tunikas kā pilnu tērpu, savukārt huzāri un visi ulānu pulki, izņemot vienu, valkāja tumši zilu formu. Tomēr citos aspektos dragūni bija pieņēmuši tādu pašu taktiku, lomas un ekipējumu kā citas kavalērijas vienības, un šī atšķirība bija kļuvusi vienkārši par vienu no tradicionālajiem nosaukumiem. Ieroči vairs nebija saistīti ar vēsturisku saistību, jo gan franču, gan vācu dragūnu pulki Pirmā pasaules kara laikā, dienējot kā jātnieki, nēsāja šķēpus.

Vēsturiski vācu, krievu un Austroungārijas dragūnu pulki beidza pastāvēt kā atsevišķas karaspēka vienības pēc šo valstu attiecīgo impērijas režīmu gāšanas 1917.–1918. gadā. Spāņu dragūni, kas pastāvēja kopš 1640. gada, 1931. gadā tika pārklasificēti kā numurēti kavalērijas pulki kā daļa no Otrās Spānijas Republikas armijas modernizācijas politikas rezultātā.

1914. gadā, sākoties Pirmajam pasaules karam, Francija uzturēja 32 dragūnu pulkus. Bruņoti ar šķēpiem, zobeniem un karabīnēm, tie galvenokārt bija paredzēti izlūkošanas un kājnieku aizsardzības funkciju veikšanai.

Austrālijas Vieglā zirgu (*Australian Light Horse*) brigāde dažos aspektos bija līdzīga 18. gadsimta dragūnu pulkiem, jo ​​tā bija jātnieku kājnieku vienība, kas parasti cīnījās kājām, un tās zirgu mērķis bija karaspēka transports. Tā dienēja Otrajā Būru karā un Pirmajā pasaules karā. Austrālijas 4. Vieglā zirgu brigāde kļuva slavena ar Bēršebas kauju 1917. gadā, kur tā uzbruka jātnieku mugurā, rokās izmantojot šauteņu bajonetes, jo ne zobeni, ne šķēpi nebija viņu ekipējuma sastāvdaļa. Vēlāk Palestīnas kampaņas laikā tika izdoti 1908. gada kavalērijas zobeni, kas tika izmantoti kampaņā, kas noveda pie Damaskas krišanas.

Iespējams, ka pēdējo reizi īstus dragūnus (kājniekus jātnieku mugurā) kaujā izmantoja Portugāles armija karā Angolā 20. gadsimta 60. un 70. gados. 1966. gadā portugāļi izveidoja eksperimentālu jātnieku vadu, lai darbotos pret partizāniem Angolas austrumu daļas reģionā, kurā katrs karavīrs bija bruņots ar G3 kaujas šauteni cīņai kājām un ar pusautomātisko pistoli šaušanai no zirga. Jātnieku karaspēks spēja darboties sarežģītā reljefā, kas nebija piemērots mehāniskajiem transportlīdzekļiem, un tam bija priekšrocība kontrolēt apkārtni ar skaidru skatu pār zāli, kāda kājnieku karaspēkam nebija. Turklāt šie netradicionālie karaspēki radīja psiholoģisku ietekmi uz ienaidnieku, kas nebija pieradis cīnīties ar jātnieku karaspēku, un tāpēc tam nebija apmācības vai stratēģijas, kā ar tiem cīnīties. Eksperimentālais jātnieku vads bija tik veiksmīgs, ka viss tā vecākais bataljons tika pārveidots no bruņotas izlūkošanas vienības par trīs eskadronu jātnieku bataljonu, kas pazīstams kā "Angolas dragūni". Viena no tipiskajām Angolas dragūnu veiktajām operācijām sadarbībā ar gaisa mobilajiem spēkiem bija dragūnu dzīšanās pakaļ partizāniem un to atspiešana vienā virzienā, gaisa mobilajiem spēkiem palaižot tos no helikoptera ienaidnieka aizmugurē, iesprostojot ienaidnieku starp abiem spēkiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Napoleonic Cavalry: Dragoons, Cuirassiers
* Saskatchewan Dragoons (Canada)
* British Columbia Dragoons (Canada)
* First Regiment of Cavalry (USA) 
* The Society of the Military Horse
* "Field Marshal Nieto" Regiment of Cavalry (Perú) 
* Perú 1970: Changing of the Dragoon Guard
* Prussian Dragoon Regiments in 1806 War with France, Battle of Jena/Auerstadt