Verners Zāns

**Verners Aleksandrs Zāns** (dzimis , miris ) bija latviešu ģeologs, kurš līdz 1944. gadam strādāja par asociēto profesoru Rīgas Universitātē, darbojās ZBPI, pēc Otrā pasaules kara no 1949. gada strādāja Jamaikā, bet no 1953. gada ieņēma Jamaikas ģeoloģijas dienesta direktora amatu. Nodarbojās ar Latvijas kvartāra ģeoloģiju, pētīja Latvijas dziļākos zemes urbumus, tostarp Daugavpilī (567 m), sastādīja Jamaikas ģeoloģisko karti, veica Jamaikas derīgo izrakteņu krājumu pētījumus, izveidoja boksītu klasifikāciju un ģenētiskos tipus, dibināja Jamaikas ģeoloģijas muzeju u.t.t.

## Dzīvesgājums
Verners Zāns dzimis 1904. gada 15. jūlijā Valmieras apriņķa Vaidavas pagasta Podzēmes skolā. Tad šajā skolā viņa tēvs strādāja par skolotāju. Pamatizglītību viņš ieguva Umurgas draudzes skolā un pēc tam Limbažos. 1922. gadā Verners pabeidza vidusskolu un iestājās Latvijas Universitātē studēt dabaszinātnes.

Sākotnēji viņa uzmanības centrā bija bioloģija, it īpaši botānika. 1924. gadā žurnālā "Daba" Zāns pat publicēja rakstu par savdabīgu, staipekņiem radniecīgu ūdensaugu ezereņu izplatību Latvijā. Bet pēc tam viņš pievērsās ģeoloģijai. Ar fakultātes atbalstu viņš piedalījās ģeoloģijas kursos Berlīnē, kā arī vairākās ģeoloģiskajās ekspedīcijās Igaunijā, Somijā un Polijā. Universitātes laikā Zāns iesaistījās gan studentu vienībā "Austrums", gan arī tādās zinātniskajās biedrībās, kā Latvijas Bioloģijas biedrība, Latvijas Ģeogrāfijas biedrība un Latvijas Ģeoloģijas biedrība. Vēlāk viņš ņēma dalību vairākās Skandināvijas ģeoloģijas biedrībās, kur konferencēs uzstājās ar referātiem. Līdztekus mācībām Verners strādāja arī LU Ģeoloģijas institūtā, kur 1927. gadā tika ievēlēts par subasistentu. Šajā pat gadā viņš kļuva par Latviešu konversācijas vārdnīcas līdzstrādnieku, sarakstīdams lielu daļu rakstu gan par vispārīgo, gan Latvijas ģeoloģiju. Studiju laikā Zāns veica plašus kvartārģeoloģiskus pētījumus Vidzemē, Kurzemē un Zemgalē, pievērsdamies ledāja veidotajām ģeomorfoloģiskajām formām un apkopojot ziņas par ledāja atstātajām skrambām pamatiežu virsmā. Par diviem darbiem 1930. un 1933. gadā viņš ieguva Krišjāņa Barona prēmiju. Pirmais bija pētījums par Limbažu apkaimes osiem un sengultnēm, bet otrais bija diplomdarbs par diluviālā ledus pēdējām kustībām Latvijā. 1933. gadā V. Zāns pabeidza LU Matemātikas un dabzinātņu fakultāti ar dabzinātņu kandidāta (*mag. rer. nat.*) grādu.

Pēc studijām Zāns turpināja darbu LU Ģeoloģijas un paleontoloģijas institūtā profesora Ernsta Krausa vadībā (pēc profesora repatriācijas no Latvijas, 1941. gadā kļuva par šī institūta direktoru). Vienu mācību gadu Verners bija arī ģeogrāfijas skolotājs Rīgas skolotāju institūtā, bet 1934. gadā viņu iesauca aktīvajā karadienestā 5. Cēsu kājnieku pulkā.

1935. gadā V. Zāns kļuva par Latvijas Universitātes mācībspēku - viņu ievēlēja par Ģeoloģijas un paleontoloģijas katedras jaunāko asistentu. Nākamajā gadā viņš ieguva Kultūras fonda stipendiju zināšanu papildināšanai vispārīgajā un kvartārģeoloģijā pie ievērojamiem Skandināvijas valstu profesoriem. Verners piedalījās arī ģeoloģiskajos pētījumos Somijā. Uz tā pamata šo pētījumu rezultātus par holocēna laikmeta Joldijas jūru Baltijā Zāns iesniedza fakultātei kā habilitācijas darbu. 1937. gada maijā viņu apstiprināja par Ģeoloģijas un paleontoloģijas katedras privātdocentu, bet 1938. gada nogalē - par docentu. V. Zāns pasniedza vispārīgo ģeoloģiju dabaszinātniekiem, ģeoloģiju inženieriem un lauksaimniekiem, un vēl kvartārģeoloģiju un citus speciālkursus, kā arī vadīja speciālos praktiskos darbus.

1937. gadā Zānu kā speciālistu pieaicināja Zemes bagātību pētīšanas komisijā, kas 1939. gadā tika pārveidots par Zemes bagātību pētīšanas institūtu, kurā viņš tika iecelts par nodaļas vadītāju, bet 1939 - 1940. gadā arī par direktora vietas izpildītāju. V. Zāns veiksmīgi apvienoja pedagoga un administratīvā darbinieka pienākumus ar zinātniskajiem un lietišķajiem pētījumiem. Viņa uzmanības centrā bija kvartārģeoloģija un glaciomorfoloģija. Studiju gados iesāktie pētījumi tika turpināti, piesaistot bijušo audzēkni Aleksi Dreimani. Kopīgi tika pētīti ledus laikmeta nogulumi un fauna. Baltijas baseinā tika izdalīti divi morēnu horizonti, kā arī sastādīta un publicēta pirmā Latvijas kvartāra ģeoloģiskā karte. Zāna nozīmīgākais darbs ir nodaļa par kvartāra formāciju plašajā 1936. gada izdevumā "Latvijas zeme, daba un tauta". Tas ir pirmais plašākais apkopojums par ledus laikmeta nogulumiem Latvijā. Kā ZBPK, bet vēlāk ZBPI darbiniekam viņam nācās nodarboties arī ar derīgo izrakteņu pētījumiem. Zāns uzrakstīja dažus vispārīgus šai tematikai veltītus rakstus, pētīja saldūdens kaļķiežus, Baldones apkārtnes ģeoloģisko uzbūvi saistībā ar Baldones sēravotiem, kā arī kopā ar Anzelmu Mutuli pētīja Rembates dolomītsmilšakmeņus. Trīsdesmito gadu beigās V. Zāns vadīja Kurzemes brūnogļu pētījumus, par kuriem interesējās Rīgas cementa fabrika. Bija iecerēts šo pētījumu rezultātus publicēt plašā monogrāfijā par Latvijas juras brūnoglēm, taču šis darbs palika nepabeigts. Dzīvojot Latvijā, V. Zāns publicēja pāri par diviem desmitiem zinātnisku publikāciju, kā arī rakstīja populārzinātniskus rakstus un komentārus žurnālos "Daugava", "Daba", "Daba un Zinātne", "Ekskursants" un vēl dažādos laikrakstos.

1944. gada septembra beigās, Sarkanajai armijai tuvojoties Rīgai, daļa ZBPI tika evakuēta uz Vāciju, kā rezultātā Zāns ar savu ģimeni nonāca Berlīnē. Tur viņš kādu laiku strādāja valsts iestādē par ģeologu, bet, karam beidzoties, Zāna ģimene nonāca bēgļu nometnē Rietumvācijā. 1946. gadā Zāns tika iecelts par ārkārtas profesoru Baltijas universitātē Pinebergā. Lauksaimniecības fakultātē viņš pasniedza ģeoloģijas un mineraloģijas pamatus augsnes mācībā, Dabaszinātņu fakultātē - vēsturisko ģeoloģiju, paleontoloģiju, dinamisko ģeoloģiju, bet ķīmiķiem - ģeoloģiju. No šī laika Verners Zāns sāka sarakstīties ar Aleksi Dreimani Kanādā. Viņš rakstīja tam par situācijas sarežģīšanos augstskolā, nepārtraukto algas samazināšanu, radot materiālas grūtības. Vissāpīgāk Zānu aizskāra tas, ka nebija iespējams iegādāties viņam nepieciešamās grāmatas to dārdzības dēļ. Neskaidrā situācija un neziņa par nākotni ļoti nomāca profesoru, kā rezultātā 1949. gadā viņš pieņēma Britu Koloniālās pārvaldes piedāvājumu doties uz Britu Rietumindiju, lai ieņemtu Jamaikas valsts ģeologa amatu. Ar Jamaikas gubernatoru tika noslēgts līgums uz trim gadiem par ģeoloģisko kartēšanu un derīgo izrakteņu pētīšanu.

1949. gada oktobrī Zāns ar ģimeni ieradās Jamaikā, lai veiktu salas ģeoloģisko izpēti. Dzīvokļa jautājums un ar to saistītie parādi, tropu klimats, džungļi un malārija sarežģīja viņa uzturēšanos. Darbs Zānam likās interesants, taču strādāšanu apgrūtināja jebkādas ģeoloģiskās informācijas un karšu trūkums. Viņam iedotais palīgs bija jauns, tikko universitāti beidzis angļu ģeologs bez pieredzes. Arī jaunāko ģeoloģisko literatūru bija sarežģīti iegūt. Tomēr, par spīti visam, ļoti īsā laikā V. Zāns sevi apliecināja kā labu speciālistu gan teorētiskajā, gan praktiskajā ģeoloģijā. 1951. gadā, tikai divus gadus pēc ierašanās Jamaikā, Zāns jau bija sagatavojis un publicējis Jamaikas ģeoloģisko karti, plašu pārskatu par salas ģeoloģisko struktūru un derīgajiem izrakteņiem, kā arī izveidojis ģeoloģisko darbu veikšanai nepieciešamo dienestu.

1953. gadā Britu Koloniālā pārvalde Zānu iecēla par Jamaikas ģeoloģijas dienesta direktoru, un šo amatu viņš saglabāja arī pēc neatkarīgās Rietumindijas nodibināšanās ar Jamaiku tās sastāvā. Pateicoties V. Zāna pūlēm, dienests kļuva par nozīmīgu pētniecības iestādi, kurā strādāja pāri par 20 angļu un rietumindiešu ģeologu un citu speciālistu, kuri bija apgādāti ar visu nepieciešamo darbam gan uz sauszemes, gan arī okeānā. Ar laiku radās iespēja uzcelt dienesta vajadzībām nepieciešamo ēku, uz kuru tas pārcēlās 1961. gadā. Ēka tika izplānota saskaņā ar direktora norādījumiem, paredzot vietu arī muzejam, kura iekārtojumu viņš pats sīki izstrādāja. Zāns ar cieņu izturējās pret kolēģiem un viņu veikumu, un it īpaši pret priekšgājējiem. Tāpat, kā Latvijā viņš godināja Zelmāra Lancmaņa piemiņu, nolikdams ziedus atceres dienās uz viņa kapa, tā arī Jamaikas ģeoloģijas "tēvam" seram Henrijam Tomasam Bičam (*Beche*), pirmajam rietumu puslodē publicētās ģeoloģiskās kartes sastādītājam (1827. gadā) tika ierādīta centrālā goda vieta šajā muzejā. Diemžēl savu projektu realizēt viņš nepaspēja.

Verners turpināja uzturēt sakarus ar Aleksi Dreimani un arī ar savu bijušo kolēģi Otto Melli Zviedrijā. 1953. gadā Verners Zāns kā pirmais latviešu zinātnieks apmeklēja kādreizējo Kurzemes koloniju, Tobago salu, lai apmeklētu tās vēsturiskās vietas, un "Ceļa Zīmēs" publicēja sava ceļojuma aprakstu. Pēc pensionēšanās viņš plānoja atgriezties latviešu sabiedrībā un atkal nodarboties ar kvartāra pētījumiem. Kā Latvijas, tā arī Jamaikas periodā V. Zāns labprāt piedalījās dažādās ģeoloģiskajās sanāksmēs, konferencēs un kongresos. 1960. gadā ģeologu kongresā Kopenhāgenā viņš nolasīja nozīmīgu referātu par boksītu ģenēzi. Tur pēc ilgiem gadiem atkal satikās daļa bijušo Latvijas Universitātes pasniedzēju, ģeologu, to skaitā arī jau sirmais profesors Ernsts Krauss. 1962. gada aprīli Zāns gatavojās Jamaikā uzņemt vairākus simtus Trešās Karību jūras ģeoloģiskās konferences dalībnieku. Konference notika, bet jau bez Vernera Zāna līdzdalības.

1961. gada 2. septembrī pēc sirdslēkmes Verners Zāns nokļuva slimnīcā un 5. septembrī (pēc citām ziņām 6. septembrī) viņš mira 57 gadu vecumā. Šajā laikā tuvinieku līdzās nebija. Bērni Ruta un Valdis bija devušies studēt, bet dzīvesbiedre Valentīna bija kopā ar dēlu. Pēc nāves Jamaikas muzejs tika nosaukts Vernera Aleksandra Zāna vārdā.

## Devums
Zāns veica derīgo izrakteņu - alumīnija, mangāna, vara, dzelzs un pat urāna rūdu iegulu, ģipša, kvarca smilšu un kaļķakmens krājumu pētījumus. Pēdējos dzīves gados viņa vadībā tika noskaidrots salas naftas potenciāls. Ar viņa pūlēm Jamaika, kas iepriekš bija pazīstama ar cukurniedru produktiem - cukuru un rumu, kļuva par vienu no lielākajām boksīta (alumīnija izejvielas) ieguvējām. Turklāt uz ASV sāka eksportēt arī augstvērtīgu ģipsi. Vēl būtu jāpiemin hidroģeoloģiskos pētījumus ūdens apgādei sarežģītos kaļķakmens karsta apstākļos. V. Zāns bija arī Apvienoto Nāciju Organizācijas eksperts ūdens krājumu izvērtēšanā. Galvenā tēma, kurā viņš strādāja un bija jau guvis plašu starptautisku atzinību, bija boksīta klasifikācija un ģenētiskie tipi. Tomēr šis darbs netika pabeigts. Zānu interesēja arī krīta nogulumu stratigrāfija un fosilijas, karsta alas un to veidošanās apstākļi, koraļļu rifu izcelsme.

V. Zānu saistīja koraļļi un Karību jūrā mītošās gliemenes. Par tiem ir vairākas viņa publikācijas. Šī Zāna aizraušanās bija tik nopietna, ka viņa kolekcija tika atzīta par vienu no pilnīgākajām zinātniski pamatotajām šāda veida kolekcijām pasaulē. Atsevišķus tās eksemplārus palīdzējuši noteikt labākie speciālisti. Par to, ka Zānu arī šajā jomā vērtēja ļoti augstu, liecina viņa vārdā nosauktā reta gliemju suga - *[[Phaliophsychus zansi]]*.

## Atsauces