Irāna

**Irānas Islāma Republika** (), plašāk zināma kā **Irāna** (), ir Tuvo Austrumu valsts, kura atrodas Dienvidrietumāzijā. Ziemeļos Irāna robežojas ar Armēniju, Azerbaidžānu un Turkmenistānu, austrumos ar Pakistānu un Afganistānu, kā arī ar Turciju un Irāku (Kurdistānas reģions) rietumos. Irānas jūras robeža dienvidos ir Persijas līcis, kura pretējā krastā atrodas Kuveita, Saūda Arābija, Bahreina, Katara un Apvienotie Arābu Emirāti. Irānas valsts reliģija ir islāma novirziens šiītisms. Valsts atrodas Eirāzijas centrālajā daļā, starp Kaukāza reģionu, Centrālāziju, Kaspijas jūru ziemeļos un Persijas līci, kā arī Hormuza šaurumu dienvidos, Indijas subkontinenta tuvumā, līdz ar to Irānai vēsturiski ir bijusi ļoti liela ģeostratēģiska nozīme.

Irāna ir Ekonomiskās Sadarbības Organizācijas, Nepievienošanās kustības, Islāma sadarbības organizācijas, BRICS un OPEC dalībvalsts. Tā ir viena no OPEC dibinātājvalstīm.

Irāna ir daudzkultūru valsts, kurā ir daudz etnisko un valodisko grupu. Lielākās no tām ir persieši (61%), azerbaidžāņi (16%), kurdi (10%) un luri (6%).

## Vēsture

1906. gadā tika pieņemta pirmā Persijas konstitūcija un valsts kļuva par konstitucionālu monarhiju. 1920. gada jūnijā ar Padomju Krievijas kara flotes palīdzību tika izveidota Gīlānas Padomju Republika, ko 1921. gada jūnijā pārdēvēja par Persijas Padomju Sociālistisko Republiku un tās armiju par Persijas Sarkano armiju. Pēc neilga pilsoņu kara 2. novembrī varu Gīlānā pārņēma Persijas valdības armija.

1925. gadā Persijas aizsardzības ministrs Rezā hans gāza no troņa šahu Ahmadu un tika pasludināts par Rezā šahu Pehlevī. 1935. gadā viņš vērsās pie Nāciju Līgas ar prasību, lai Persijas valsts tiktu oficiāli saukta par Irānas Imperiālo Valsti jeb Irānas Šahanšahu Valsti (*Dowlat-e Shâhanshâhi-ye Irân*). Otrā pasaules kara sākuma posmā pēc Molotova—Ribentropa pakta un Austrumeiropas sadalīšanas ietekmes zonās 1940. gada 13.—14. novembrī pēc Staļina iniciatīvas Berlīnē notika Molotova un Ribentropa sarunas par PSRS pievienošanos Ass valstīm un visas pasaules sadalīšanu ietekmes zonās. Pēc Vācijas piedāvājuma PSRS pienācās Britu Indija un Vidējie Austrumi, ieskaitot Irānu un Persijas līča arābu zemes. Tomēr PSRS pieprasīja arī Turciju un Balkānu valstis, tādēļ sarunas nenoveda pie PSRS pievienošanās Vācijas—Itālijas—Japānas militārajai savienībai.

### Irānas okupācija (1941—1946)

[thumb|left|250px|Sarkanās armijas karaspēka parāde [Tebrīzas pilsētā (1941).]]
Pēc tam, kad Vācija 1941. gada 22. jūnijā sāka karu pret PSRS, tā pievienojās Sabiedrotajām valstīm. Tā kā Irāna pasludināja neitralitāti un nepiekrita tās dzelzceļu izmantošanai britu ieroču transportam no Persijas līča ostām uz PSRS, tad Lielbritānija un PSRS noslēdza vienošanos par šaha gāšanu, Irānas okupāciju un sadalīšanu. Militārā invāzija ar kodēto nosaukumu "Savstarpējs atbalsts" (, ) notika no 1941. gada 25. augusta līdz 17. septembrim. Tās laikā Sarkanā armija okupēja Irānas ziemeļdaļu, bet Lielbritānija dienviddaļu. Irānas šahs devās trimdā uz ārzemēm, okupējošās valstis par šahu iecēla viņa dēlu Mohammadu Rezā Pehlevī.
Lai iegūtu pastāvīgu kontroli pār okupētajam teritorijām, PSRS 1945. gada beigās Irānas ziemeļrietumu daļā izveidoja marionešu valstis — Azerbaidžānas Autonomo Republiku () un Mahabadas Republiku () Irānas Kurdistānā. Britu spēki atstāja Irānu 1946. gada martā, bet PSRS kavējās ar savas armijas izvešanu un izveda savu karaspēku tikai 1946. gada decembrī. Irānas karaspēks ieņēma Azerbaidžānas un Mahabadas republikas un to vadītāji tika sodīti ar nāvi.

1953. gadā notika ASV un Lielbritānijas atbalstīts valsts apvērsums, pēc kura pieauga šaha vara un Irāna kļuva par ciešu rietumuvalstu sabiedroto.

### Irānas revolūcija
Irānas islāma revolūcijas laikā 1979. gadā no varas gāza Irānas šahu Mohammadu Rezā Pehlevī. Valstī tika nodibināta teokrātiska islāma republika, kuru vadīja ājatolla Rūhollāhs Mūsavī Homeinī. Revolūciju bija izraisījusi vispārējā neapmierinātība ar šaha korumpēto un represīvo režīmu. Revolūcija pārsteidza pasauli, jo atšķirībā no citām revolūcijām, to nevadīja politiska ideoloģija vai nacionālisms, bet islāma reliģija. Revolūciju var iedalīt divās fāzēs: pirmajā fāzē liberāļu, kreiso un islāmistu koalīcija gāza šaha varu; otrajā fāzē, ko bieži sauc par Islāma revolūciju, pie varas nāca Homeinī.

Šajā laikā tika iznīdēta Rietumu dzīvesveida radītā ietekme, valstī tika ieviesti stingri islāma likumi, kas stipri ietekmē visas dzīves jomas.

### Irānas—Irākas karš

1980. gadā Irānā iebruka Irākas karaspēks un sekojošajā astoņus gadus ilgajā karā gāja bojā vairāk nekā 400 000 valsts iedzīvotāju.

### Hāmenejī ēra
Būdams uz nāves sliekšņa, 1989. gadā Homeinī iecēla 25 cilvēku lielu Konstitucionālo reformu padomi, kas par nākamo augstāko līderi iecēla Alī Hāmenejī un veica izmaiņas Irānas Konstitūcijā. Lai gan Hāmenejī trūka Homeinī "harizmas un garīdznieka statusa", Hāmenejī izveidoja atbalstītāju tīklu bruņotajos spēkos un to ekonomiski ietekmīgajos reliģiskajos fondos.
thumb|Hāmenejī Azadi stadionā 2018. gada oktobrī
Prezidents Akbars Hāšimi Rafsandžāni koncentrējās uz uzņēmējdarbību veicinošu politiku, kuras mērķis bija atjaunot ekonomiku, neatsakoties no Islāma revolūcijas ideoloģijas. Viņš atbalstīja brīvā tirgus ekonomiku, dodot priekšroku valsts nozaru privatizācijai un ieņemot mērenu nostāju starptautiskā mērogā. Rafsandžani 1997. gadā prezidenta amatā nomainīja mērenais reformists Muhammeds Hātami, kura valdība iestājās par vārda brīvību, konstruktīvām diplomātiskajām attiecībām ar Āziju un ES, kā arī politiku, kas atbalstīja brīvo tirgu un ārvalstu investīcijas.

2005. gada prezidenta vēlēšanu rezultātā pie varas nāca konservatīvi noskaņotais populistiskais un nacionālistiskais kandidāts Mahmūds Ahmadīnežāds. Viņš bija pazīstams ar saviem stingrajiem uzskatiem, kodolieroču izmantošanu un naidīgumu pret Izraēlu, Saūda Arābiju, Apvienoto Karalisti, ASV un citām valstīm. Ahmadīnežāds bija pirmais prezidents, kuru Irānas parlaments izsauca atbildēt uz jautājumiem par viņa prezidentūru. 2013. gadā par prezidentu tika ievēlēts centrists un reformists Hasans Rūhānī. Viņš uzlaboja cilvēktiesību situāciju, piekļuvi informācijai un uzlaboja sieviešu tiesību situāciju valstī. Rūhānī uzlaboja diplomātiskās attiecības, apmainoties ar samierinošām vēstulēm. Starptautisko sarunu centrā 2015. gadā bija ekonomisko sankciju atcelšana apmaiņā pret Irānas ierobežojumiem bagātināta urāna ražošanā. ASV prezidenta Donalda Trampa vadībā 2018. gadā izstājās no vienošanās, un tika ieviestas jaunas sankcijas. ASV 2020. gadā nogalināja Irānas Islāma revolūcijas gvardes korpusa (IRGC) ģenerāli Kāsemu Soleimānī, otro ietekmīgāko personu Irānā, saasinot spriedzi starp abām pusēm. Irāna atriebās pret ASV gaisa spēku bāzēm Irākā, kas bija visu laiku lielākais ballistisko raķešu uzbrukums amerikāņiem, kurā 110 cilvēki guva galvas traumas. 2020. gada 8. janvārī Irānas Islāma revolucionārās gvardes korpuss notrieca ''Ukraine International Airlines'' reisu 752, nogalinot 176 civiliedzīvotājus un izraisot protestus visā Irānā. Starptautiska izmeklēšana lika Irānas valdībai atzīt lidmašīnas notriekšanu ar zeme-gaiss raķeti.

Stingrās līnijas piekritējs Ebrāhīms Raisī 2017. gadā zaudēja prezidenta vēlēšanās, taču kandidēja atkal 2021. gadā, uzvarot tajās un amatā nomainot Rūhānī. Raisī pilnvaru laikā Irāna pastiprināja urāna bagātināšanu, kavēja starptautiskās inspekcijas, pievienojās Šanhajas Sadarbības organizācijai (ŠSO) un BRICS, atbalstīja Krievijas iebrukumu Ukrainā 2022. gadā un atjaunoja attiecības ar Saūda Arābiju. 2024. gada aprīlī Izraēlas gaisa triecienā Irānas konsulātā Damaskā tika nogalināts IRGC komandieris. Irāna atbildēja ar bezpilota lidaparātu, spārnoto un ballistisko raķešu triecieniem, 9 lidaparāti trāpīja Izraēlai. Tas bija lielākais bezpilota lidaparātu trieciens vēsturē, lielākais raķešu uzbrukums Irānas vēsturē, tās pirmais tiešais uzbrukums Izraēlai un pirmā reize kopš 1991. gada, kad kāda valsts tieši uzbruka Izraēlai. Raisī 2024. gada maijā gāja bojā helikoptera avārijā, un Irānā notika prezidenta vēlēšanas, kurās tika ievēlēts reformistu partijas pārstāvis un bijušais veselības ministrs Masuds Pezeškiāns. Oktobrī, Irāna, atriebjoties par Ismaila Hanijas, Hasana Nasrallas un Abāsa Nilforušāna slepkavībām, palaida 180 ballistiskās raķetes pret Izraēlu. Izraēla atbildot uzbruka Irānas militārajiem objektiem. 2025. gada maijā Irānas valdība lika masveidā deportēt aptuveni četrus miljonus Irānā dzīvojošo afgāņu migrantu un bēgļu.
[thumb|Hāmenejī tikšanās ar [Kataras emīru Tamīmu bin Hamedu al Tānī 2025. gada 19. februārī]]
Kopš 2023. gada notiekošā Irānas galveno sabiedroto un marionešu novājināšanās ir izolējusi un novājinājusi Irānas valdību. 2025. gada sākumā Irāna strauji attīstīja savu kodolprogrammu. Analītiķi brīdināja, ka šāda darbība ir pretrunā jebkādam ticamam civilam attaisnojumam. Irāna un Amerikas Savienotās Valstis uzsāka sarunas par jaunu kodolvienošanos, taču sarunu progress apstājās. Jūnijā SAEA atzina Irānu par savas kodolsaistības neievērojošu valsti. Atbildot uz to, Irāna paziņoja par jaunas bagātināšanas iekārtas aktivizēšanu. 2025. gada 13. jūnijā Izraēla veica gaisa triecienus visā Irānā, mērķējot uz kodoliekārtām un nogalinot Irānas militārās vadības augstākos pārstāvjus. Irāna atbildēja ar raķešu triecieniem, un karadarbība izraisīja tiešu karu starp abām pusēm. 22. jūnijā ASV uzbruka Irānas kodolobjektiem, atbildot Irāna uzbruka ASV bāzēm Katarā. 24. jūnijā pēc ASV uzstājības Izraēla un Irāna vienojās par pamieru.

Kopš 2025. gada decembra, Irānā dažādās pilsētās ir notikušas masveida demonstrācijas, kurās tiek aicināts gāzt Islāma Republiku. Protestus izraisīja neapmierinātība ar Irānā notiekošo ekonomisko krīzi. Saskaņā ar *[[Iran International]]* aplēsēm, uz 2026. gada 13. janvāri protestu laikā ir nogalināti vismaz 12 000 protestētāju, jo valdības drošības spēki pastiprināja nāvējoša spēka izmantošanu pret demonstrantiem. Saskaņā ar aplēsēm, uz 2026. gada 17. janvāri slaktiņos Irānā nogalināti vismaz 16 500 cilvēku un aptuveni 330 000 ir ievainoti.

2026. gada 28. februārī ASV un Izraēla sāka veikt koordinētus militārus triecienus pret vairākiem mērķiem Irānas Islāma Republikā, iezīmējot būtisku ilgstošās spriedzes eskalāciju starp Teherānu un ASV—Izraēlas aliansi. Hāmenejī šajā pašā dienā tika nogalināts šajos triecienos. Par viņa pēcteci iecēla viņa otro dēlu Modžtabu Hāmenejī.

## Ģeogrāfija
left|thumb|Irānas topogrāfiskā karte
Irānā plešas divi lieli tuksneši — Daštekavirs (platība — 180 000 km²) un Daštelūts (vairāk nekā 166 000 km²), kas aizņem centrālā līdzenuma lielāko daļu. Valstī ir ļoti atšķirīgi laikapstākļi. Ziemeļos esošajos kalnos, kas robežojas ar Kaspijas jūru, ir salīdzinoši daudz nokrišņu, taču kopumā Irānā ir maz nokrišņu, to daudzums atkarīgs no gadalaika.

### Kalni
Irāna ir kalnaina zeme — teritorijas reljefu veido vairākas augstas kalnu grēdas un plašā Irānas kalniene, kas aizņem visu valsts centrālo daļu. Kalniene austrumu virzienā iestiepjas Centrālāzijā un paceļas līdz 4 419 metrus virs jūras līmeņa. Šeit valda karsts un sauss klimats.

Irānā garākā kalnu grēda — Zāgross — stiepjas no Armēnijas pierobežas valsts ziemeļrietumos dienvidu un dienvidaustrumu virzienā gar Persijas līci un beidzas pie Hormuza šauruma, kas savieno Persijas un Omānas līci. Kalnu teritorijā ir daudzas virsotnes, kas pārsniedz 3 000 metrus virs jūras līmeņa, savukārt daļa dziļo, auglīgo ieleju tiek izmantotas lauksaimniecībā.

Elbursa kalnu grēda stiepjas gar Kaspijas jūras dienvidu krastu. Tās augstākā virsotne ir Demāvends (5604 m), kas ir arī Irānas augstākais kalns. Elbursa kalnu ziemeļu nogāzēs aug krāšņi lapkoku meži, veidojot Irānā lielāko platību, kas noklāta ar augāju. Vairums Irānas upju savu sezonālo tecējumu sāk kalnos un plūst uz ziemeļiem, uz Kaspijas jūru. Valsts galvaspilsēta Teherāna izvietojusies Elbrusa kalnu dienvidu nogāzē aptuveni 1070 m augstumā.

## Iedzīvotāji
Pēc 2014. gada tautas skaitīšanas datiem Irānā bija 80 840 713 iedzīvotāji. 65% iedzīvotāju ir persieši, 16% — azerbaidžāņi, 7% — kurdi.
Irānas valsts reliģija ir šiītu islāms (90%—95% iedzīvotāju).

## Administratīvais iedalījums

Irāna ir sadalīta 30 ostānos. Tos savukārt sīkāk sadala 324 šahrestānās. Šahrestānas sīkāk sadalās 865 bahšās.

## Politika

### Opozīcija
Legālo opozīciju veido bijušās valdības — vecās islāma gvardes pārstāvji, kas nāca pie varas pēc revolūcijas, taču zaudēja to vēlēšanu ceļā.

Kopš 1979. gada pastāv arī cits bruņots opozīcijas grupējums "Mujahideen-e-Khalq", kas ar Sadama Huseina atbalstu bāzējās Irākā — ir tūkstošiem bruņotu kaujinieku, kā arī tanki, bruņumašīnas, artilērija un raķešu iekārtas, kas izvietoti netālu no Irānas robežas, lai veiktu terora aktus Irānā, destabilizējot režīmu. 2003. gada maijā šis grupējums padevās ASV spēkiem un šobrīd darbojas to uzraudzībā.

### Ārpolitika
Starptautiskās attiecības Irāna balsta uz diviem stratēģiskiem principiem: tā cenšas izslēgt jebkādu citu valstu iejaukšanos notikumos, kas norisinās šajā reģionā, un attīsta plašus diplomātiskos kontaktus ar nepievienošanās kustības (NAM) valstīm. Irānai ir diplomātiskas attiecības teju vai ar visām Apvienotās Nācijas Organizācijas valstīm, izņemot Izraēlu, kuras neatkarību tā neatzīst, un Amerikas Savienotajām Valstīm, ar kuru tai ir konflikts kopš Islāma revolūcijas laika.

2003. gada oktobrī Irāna paziņoja, ka vēlas uzsākt dialogu ar Izraēlu par savstarpēju atzīšanu un pretrunu atrisināšanu.

2006. gadā Irānas aizsardzības ministrs Mustafa Mohamads Nadžars postulēja, ka Irāna ir gatava parakstīt neuzbrukšanas paktu ar jebkuru reģiona valsti, kas to vēlētos.

2015. gada 14. jūlijā Irāna un sešas pasaules lielvaras — Lielbritānija, Ķīna, Francija, Vācija, Krievija un ASV panāca vienošanos par Irānas kodolprogrammas ierobežošanu apmaiņā pret gadiem ilgušo sankciju atcelšanu.

Kopš 2023. gada Irāna kopā ar *[[Hezbollah]]* un hutiešiem piedalās Izraēlas—Hamās karā.

#### Konflikts ar ASV
[left|thumb|Protests pret [Amerikas Savienotās Valstis|ASV, kuras atzina Jeruzalemi par Izraēlas galvaspilsētu]]
Kopš 1979. gada Irāna ir izteikti naidīgās attiecībās ar ASV, kuras militāri un ekonomiski atbalstīja Pehlevi režīmu, bet pēc Irānas islāma revolūcijas — finansēja opozīcijas kustību Irānā.

2000. gadā Irāna piešķīra Japānas kompānijām prioritāras tiesības apgūt Azadeganas naftas atradnes, kurās var būt līdz pat 45 miljardiem barelu naftas. Jūlijā pēc ASV Valsts departamenta spiediena Japānas kompānijas atsacījās no līguma parakstīšanas.

21. gadsimta sākumā ASV sāka plānot pilna apjoma militāru kampaņu pret Irānu, kas paredz gan raķešu triecienu, gan sauszemes iebrukumu, gan jūras operāciju nolūkā nodibināt kontroli pār Ormuzas jūras šaurumu — militārajās aprindās plāns pazīstams ar nosaukumu TIRANNT, kas ir abreviatūra no "Theater Iran Near Term" ("Tuvākā laika kaujas darbības lauks Irānā"). Plānošanas process 2002. gadā uzticēts ģenerālim Džonam Abizaidam, CENTCOM (ASV spēki un operācijas Tuvo Austrumu reģionā) komandierim.

Irāna apgalvo, ka tās kodolprogramma ir izstrādāta miermīlīgiem mērķiem, tāpēc atteicās pakļauties ASV prasībām to pārtraukt. Kā 2006. gadā oficiāli paziņoja ASV valsts sekretāre Kondolīza Raisa, Irāna radot draudus ASV nacionālajām interesēm ne tikai saistībā ar tās kodolprogrammām, un ASV sadarbībā ar saviem sabiedrotajiem veiks "dažādus ietekmēšanas pasākumus" gadījumā, ja Irānas valdība atteiksies mainīt savu politiku. Starp šiem pasākumiem varētu būt arī "pretrunu saasināšana starp Irānas iedzīvotājiem un režīmu (..) Šo mērķu sasniegšanai varētu tikt novirzīti 75 miljoni ASV dolāru, kurus ASV valdība Kongresam lūdza piešķirt ar mērķi veicināt demokrātijas atjaunošanu Irānā".

## Bruņotie spēki
thumbnail|200px|Viena no irāņu zemūdenēm
Irānas armija atbilst visiem mūsdienu militāro spēku standartiem. Tai ir moderna jūras kara flote, kara aviācija, bruņutanku karaspēks, raķešu karaspēks u.c. vienības.

Kopš 2004. gada Irānas raķešu spēku apbruņojumā ir vidējās darbības rādiusa "zeme-zeme" klases raķetes "Shahab-3" (sniedzamības rādiuss ir 1300 km). Ir izstrādāta arī tāla darbības rādiusa raķete "Shahab-4", kas esot izstrādāta vienīgi pavadoņu palaišanai, nevis militāriem mērķiem, taču ir spējīga nest kodolgalviņu.

## Tautsaimniecība
left|thumb|Naftas un dabasgāzes ieguves vietas Irānā (2004)
Irānas tautsaimniecība ir cieši saistīta ar tās dabas resursiem, 85% eksporta ienākumu valstij dod nafta un dabasgāze. Irānas teritorijā atrodas aptuveni 8% no pasaulē apzinātajiem naftas resursiem un gandrīz piektā daļa dabasgāzes krājumu. Irāna ir ievērojami attīstījusi naftas pārstrādi un transporta rūpniecību vairākās Persijas līča ostās, tostarp Hārkas salā, Bandarabāsā un Ābadānā.

Attīstītas ir arī ķīmiskās rūpniecības, tekstilrūpniecības, mašīnbūves un cementa ražošanas nozares.

Kopš 1979. gada pret Irānu darbojas ASV noteikts ekonomikas embargo, saskaņā ar kuru ASV un tām draudzīgo valstu uzņēmumiem aizliegts piegādāt Irānai modernas tehnoloģijas, t.sk. skaitļošanas tehniku.

Valstī, īpaši galvaspilsētā Teherānā, vērojams ūdens trūkums, pie kā vaino ekoloģiski nepārdomātu aizsprostu būvi un bezatbildīgu gruntsūdeņu izsūknēšanu.

### Enerģētika

Lai samazinātu vides piesārņojumu un netērētu elektroenerģijas iegūšanai naftas un dabasgāzes resursus, kas ir ievērojams valūtas ieguves avots, valsts pēdējās desmitgadēs attīsta atomelektrostaciju tīkla celtniecību. Valstī ir atklātas urāna atradnes un tajās iegūst urāna rūdu.

2006. gadā Irānas viceprezidents un Atomenerģijas organizācijas vadītājs Golams Reza Akazadehs informēja, ka Irānai veiksmīgi izdevies bagātināt urānu līdz līmenim, kas nepieciešams AES kodoldegvielas iegūšanai. Teherānas dienvidos darboties sāka pirmā urāna bagātināšanas pilotrūpnīca.

## Skatīt arī
* Irānas pilsētu uzskaitījums

## Piezīmes un atsauces
### Piezīmes

### Atsauces

## Ārējās saites