Reformētā teoloģija

alt=Reformācijas piemineklis Ženēvā|thumb|Reformācijas piemineklis Ženēvā. Attēloti Gijoms Farels, Žans Kalvins, Teodors de Bezs un Džons Nokss
**Reformētā teoloģija**, saukta arī par **kalvinismu**, ir nozīmīgs atzars protestantismā, kas aizsākās 16. gadsimta reformācijas laikā. Mūsdienās to lielākoties pārstāv reformāti, reformētie baptisti, presbiteriāņi, kā arī neliela daļa anglikāņu un metodistu draudzes.

Reformētā teoloģija uzsver Bībeles autoritāti un Dieva suverenitāti, kā arī derību teoloģiju – Bībeles izpratnes sistēmu, kas balstīta uz Dieva derībām ar cilvēkiem. Reformētās baznīcas uzsver vienkāršību dievkalpojumos. Baznīcās tiek praktizēti dažādi pārvaldes modeļi, tostarp presbiteriālais, kongregacionālais un atsevišķos gadījumos arī episkopālais. Kā to formulējis teologs Žans Kalvins, reformētā ticība pieturas pie Kristus garīgās klātbūtnes svētajā Vakarēdienā, kas ir svinams katru svētdienu, kam gan nepiekrita daudzi citi viņa līdzgaitnieki, kuri to svinēja reizi mēnesī, ceturksnī vai gadā.

Aizsākoties 16. gadsimtā, reformētā tradīcija pakāpeniski attīstījās vairāku paaudžu garumā, īpašu uzplaukumu piedzīvojot Šveicē, Skotijā un Nīderlandē. Vēlāk, 17. gadsimtā, asu teoloģisku debašu rezultātā par izredzēšanu, Jēkabs Armīnijs un remonstrantu kustība tika izslēgti no Nīderlandes reformētās baznīcas. Šīs šķelšanās dēļ arminiānisms nostiprinājās kā pastāvīga, no reformētās teoloģijas nošķirta tradīcija, kā arī tika pieņemti Dortes kanoni, kas kalpo par pamatu "žēlastības mācībām", dēvētām arī par kalvinisma "pieciem punktiem".

Kalvinisms atstāja ietekmi uz sabiedrisko, ekonomisko un politisko dzīvi, sekmējot strādīgumu, tirdzniecību un turīgu dzīvesveidu. Tādējādi tika likti pamati mūsdienu kapitālismam, īpaši Ziemeļeiropā un Amerikas Savienotajās Valstīs. Liekot uzsvaru uz ievēlētiem draudzes vecajiem, visu ticīgo priesterību un jauktā tipa pārvaldību, kalvinisms sekmēja agrīno izpratni par demokrātiju, varas sadalīšanu un reliģisko minoritāšu tiesību aizsardzību. Šīs idejas atstāja paliekošu ietekmi gan uz Ziemeļamerikas koloniju sabiedrisko iekārtu, gan uz Anglijas politisko sistēmu. Reformētās tradīcijas rosinātās reformas pasaules mērogā sekmēja arī dažādu sabiedrisko kustību attīstību, tostarp cīņu par verdzības atcelšanu un sieviešu vēlēšanu tiesībām, kā arī veicināja izglītības pieejamību un humānās palīdzības iniciatīvas.

## Jēdziens un definīcija
Jēdziens "reformētā teoloģija" ir cēlies no 16. gadsimta reformatoriem, kuri vēlējās reformēt tā laika Romas katoļu baznīcu. Tas sākotnēji izplatījās Šveicē un Vācijā, bet neilgi pēc tam – arī Nīderlandē. Savukārt apzīmējums "kalvinisms" ir atvasināts no tā laika viena no ievērojamākajiem reformatoriem Žana Kalvina. Šo vārdu 16. gadsimta 50. gados pirmo reizi sāka lietot viņu oponenti luterāņi. Pats Kalvins gan šāda apzīmējuma lietošanu neatbalstīja.

Atsevišķi teoloģijas pētnieki norāda, ka baptistu tradīcijā sakņotie specifiskie baptisti jeb reformētie baptisti arī būtu pieskaitāmi pie reformētās tradīcijas, neskatoties uz to, ka viņi noraida zīdaiņu kristību. Tomēr jāatzīst, ka agrīnie reformētie teologi šādam uzskatam, visticamāk, nepiekristu. Savukārt citi akadēmisko aprindu pārstāvji šim redzējumam nepiekrīt, argumentējot, ka jebkurš baptisma virziens ir strikti jānodala no reformētās kristietības.

## Vēsture
Reformētās teoloģijas pirmsākumi meklējami Šveices reformācijā, kad 1519. gadā Ulrihs Cvinglijs Cīrihē uzsāka sludināt, liekot pamatus reformētajai teoloģijai.

Cvinglijs un Johans Ekolampādijs nonāca asās domstarpībās ar Mārtiņu Luteru jautājumā par Kristus klātbūtni Svētajā Vakarēdienā, radot plaisu starp luterāņu un reformēto draudžu konfesijām. Cvinglija darbu turpināja vairāki teologi, starp kuriem vispazīstamākais ir Žans Kalvins Ženēvā, tomēr reformētās teoloģijas veidošanā būtisku lomu spēlēja arī Johans Ekolampādijs, Heinrihs Bullingers, Pēteris Mārtirs Vermilji un Volfgangs Muskuls.

16. gadsimtā reformētā teoloģija izplatījās visā Eiropā, dažādos reģionos pieņemot atšķirīgas formas. Francijā kalvinisms kļuva par dominējošo protestantisma novirzienu, un pēc ilgstošām cīņām kalvinisti tika atzīti par oficiālu konfesiju. Džona Noksa vadībā Skotijas baznīca nostiprinājās kā valsts oficiālā konfesija. Arī Nīderlandē pēc vajāšanām kalvinisms kļuva par valsts reliģiju. Turpretī Beļģijā, kur Reformācijas sākumā kalvinisms bija vadošā ticība, pretreformācija to pilnībā izskauda. Lai gan Vācijā 16. gadsimtā dominēja luterānisms, Pfalcas, Brandenburgas un citu vācu zemju valdnieki brīžiem atbalstīja reformēto mācību. Šīs idejas sasniedza arī Austrumeiropas protestantus, jo īpaši Ungārijā un Rumānijā, kā arī atstāja būtisku ietekmi uz Anglijas baznīcas reformāciju visa gadsimta garumā.

## Mācība

### Izredzētība
Balstoties uz Žana Kalvina uzskatiem, reformētā teoloģija māca, ka grēks ir tik dziļi skāris cilvēka dabu, ka tas paša spēkiem nevēlas un nespēj ticēt Kristum. Kaut arī cilvēkam piemīt brīvā griba, jo grēka darbi tiek veikti apzināti, viņš nespēj negrēkot, jo iedzimtais grēks ir pilnībā samaitājis cilvēka dabu. Reformētie kristieši tic, ka Dievs ir iepriekš izredzējis noteiktus cilvēkus pestīšanai. Šī Dieva izredzēšana tiek uzskatīta par absolūtu: tā nav atkarīga no cilvēka ticības vai nopelniem. Šī nostāja krasi atšķiras no arminiānisma, kurā Dieva izredzēšana ir balstīta iepriekšējās zināšanās par to, kurš atsauksies ticībai.

Mācība par izredzētību tiek balstīta tādās Rakstu vietās kā Efeziešiem 1:4-5: “*Viņā Tas mūs pirms pasaules radīšanas izredzējis, lai mēs būtu svēti un nevainojami Viņa priekšā mīlestībā. Pēc Savas gribas labā nodoma Viņš jau iepriekš nolēmis, ka mums būs Viņa bērniem būt caur Jēzu Kristu.*”

### Derību teoloģija
Lai raksturotu Dieva un cilvēka sadraudzību vēstures gaitā, reformētie teologi lieto derības jēdzienu. Tā centrālā loma ir tik svarīga, ka visu reformēto teoloģiju mēdz dēvēt arī par "derību teoloģiju". Šis teoloģiskais ietvars Dieva un cilvēces attiecības iedala divās pamatderībās: darbu derībā un žēlastības derībā.

Darbu derība tika noslēgta ar Ādamu un Ievu Ēdenes dārzā. Saskaņā ar šo derību Dievs apsolīja dzīvību, ja tiks ievērota paklausība derības nosacījumiem. Tā kā Ādams un Ieva pārkāpa šo vienošanos un baudīja no aizliegtā augļa, viņi tika pakļauti nāvei un izraidīti no Ēdenes dārza. Šis grēks tika nodots visai cilvēcei, jo tiek uzskatīts, ka visi cilvēki ir Ādamā kā cilvēces "federālā" galva. Reformētie teologi parasti uzskata, ka Ādams un Ieva būtu ieguvuši nemirstību, ja būtu turējuši un paklausījuši šai derībai.

Tiek uzskatīts, ka otrā derība, ko sauc par žēlastības derību, tika noslēgta tūlīt pēc Ādama un Ievas krišanas grēkā. Tajā Dievs savā žēlastībā piedāvā pestīšanu no nāves, par nosacījumu izvirzot ticību. Lai gan Vecās un Jaunās Derības laikā šīs derības izpaušanās veidi atšķiras, tās būtība paliek nemainīga: tā nepieprasa no cilvēkiem nevainojamu paklausību kā priekšnoteikumu glābšanai.

Reformētajā teoloģijā tiek izšķirta vēl trešā — atpirkšanas derība *(pactum salutis)*. Tā ir mūžīga vienošanās starp trīsvienību, kas notikusi vēl pirms pasaules radīšanas. Šajā derībā Dievs Tēvs uzticēja Dēlam izredzēto glābšanu, savukārt Dēls labprātīgi uzņēmās cilvēka dabu, apsolot nevainojami pildīt bauslību un kļūt par upuri par cilvēces grēkiem. Tēvs apsolīja dāvāt Dēlam tautu kā mantojumu un Viņu godināt pēc pestīšanas darba pabeigšanas. Tādējādi atpirkšanas derība kalpo par pamatu žēlastības derībai, kas vēstures gaitā īstenojas caur Kristu.

### Kalvinisma pieci punkti
Kalvinisma pieci punkti ir reformētās soterioloģijas kopsavilkums. Lai gan tie nodēvēti Žana Kalvina vārdā, to saturs pamatā balstās Dortas kanonu mācībā. Šie punkti apliecina, ka Dievs dāvā pestīšanu ikvienam, pret ko ir žēlīgs, un Viņa nodomu nevar ietekmēt cilvēka grēks. Šie pieci punkti ir pilnīga samaitātība, beznosacījuma izredzēšana, ierobežotā izpirkšana, neatvairāmā žēlastība un svēto izturība.

1. **Pilnīga samaitātība** – cilvēks pēc Ādama grēkā krišanas ir pilnībā samaitāts garīgi, morāli un fiziski, tādā veidā, ka viņš nespēj patiesi vēlēties un darīt labu, lai tiktu glābts.

2. **Beznosacījuma izredzēšana** – Dievs, pirms pasaules radīšanas, ir izredzējis noteiktus cilvēkus glābšanai pēc savas gribas un mūžīgā nodoma, nebalstot savu lēmumu uz cilvēka gribu vai rīcību.

3. **Ierobežotā izpirkšana** – Kristus nomira par izredzētajiem, nevis par visiem pasaules cilvēkiem. Tikai izredzētie ir atpirkti, iedarbīgi aicināti, attaisnoti, adoptēti, darīti svēti un glābti.

4. **Neatvairāmā žēlastība** – Tos, kurus Dievs ir izredzējis dzīvībai, Viņš, sevis noteiktā laikā iedarbīgi un neatvairāmi aicina pie Sevis. Viņš dāvā tiem ticības un atgriešanās dāvanu, lai tie labprātīgi un nepiespiesti spētu ticēt Evaņģēlijam un taptu izglābti.

5. **Svēto izturība** - Tie, kurus Dievs izglābj, Viņš arī uztur un neļauj tiem pilnībā un galēji atkrist no ticības. Krītot grēkā, Dievs tiem dāvā atgriešanās žēlastību un viņi tiek pasargāti caur ticību Kristū Jēzū.

### Regulatīvais pielūgsmes princips
Regulatīvais pielūgsmes princips māca, ka draudzes kopīgajā pielūgsmē drīkst darīt tikai to, ko Dievs ir pavēlējis vai skaidri pamatojis Svētajos Rakstos. Tas nozīmē, ka baznīcā nedrīkst ieviest pielūgsmes formas, rituālus vai prakses, kurām nav bibliska pamatojuma. Reformatori, īpaši Žans Kalvins, uzsvēra, ka Dievs pats nosaka, kā Viņu pielūgt. Tāpēc dievkalpojumā nedrīkst pievienot cilvēku izdomātas tradīcijas vai ceremonijas.

Saskaņā ar šo principu galvenie kopīgās pielūgsmes elementi ir Svēto Rakstu lasīšana un sludināšana, dziedāšana, lūgšanas, kristības un Svētais Vakarēdiens.

### Piecas solas
Reformētās teoloģijas pamatā ir reformācijas piecas solas (no latīņu valodas “*vienīgi*” jeb “*tikai*”). Šīs piecas solas ir sola Scriptura *(vienīgi Raksti)*, sola fide *(vienīgi ticība)*, sola gratia *(vienīgi žēlastība)*, solus Christus *(vienīgi Kristus)* un soli Deo gloria *(vienīgi Dieva gods)*. Kopā šīs piecas solas apraksta reformācijas galvenos uzskatus attiecībā uz pielūgsmi, autoritāti draudzē un cilvēku glābšanu. Vārdam “vienīgi” katrā no šīm solām ir īpaši liela nozīme, jo tas uzsver Dieva Vārda pietiekamību un norāda uz žēlastības lomu cilvēku glābšanā, kas tiek dāvāta un saņemta vienīgi caur ticību.

## Atsauces