open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Rubīdijs

**Rubīdijs** ir ķīmiskais elements ar simbolu **Rb** un atomskaitli 37. Rubīdijs ir mīksts, sudrabbalts sārmu metāls. Rubīdijs dabā nav sastopams brīvā veidā, jo ir ķīmiski ļoti aktīvs — var uzliesmot gaisā; intensīvi reaģē ar gaisa skābekli, ūdeni, oglekļa dioksīdu tāpat, kā visi pārējie sārmu metāli. Rubīdijs ir sastopams dažos minerālos. Tāpat kā visi sārmu metāli, rubīdijs var būt tikai vienvērtīgs.

## Raksturojums
### Īpašības
thumbnail|175px|Degoša rubīdija liesma
Rubīdijs ir ļoti mīksts, elastīgs, sudrabbalts metāls. Tam ir otra vismazākā elektronegativitāte no neradioaktīvajiem ķīmiskajiem elementiem. Tā ir 0,82. Arī kušanas temperatūra ir salīdzinoši zema. Normālos apstākļos tā ir . Līdzīgi kā citi sārmu metāli, rubīdijs aktīvi reaģē ar ūdeni, veido amalgamas ar dzīvsudrabu un sakausējumus ar zeltu, dzelzi, cēziju, nātriju un kāliju, bet ne ar litiju (neskatoties uz to, ka arī tas ir sārmu metāls). Rubīdija reakcijā ar ūdeni parasti ir pietiekami enerģijas, lai aizdegtos ūdeņraža gāze, kas no tās izdalās. Rubīdijs saskarsmē ar gaisu var spontāni aizdegties. Tā liesma ir dzeltenīgi violeta. Rubīdijam ir salīdzinoši zems jonizācijas potenciāls — 406 kJ/mol.

### Izotopi
Rubīdijam ir tikai viens stabils izotops — rubīdijs-85, kas veido 72,17% no visa dabā sastopamā kopējā rubīdija daudzuma. Otrs izotops rubīdijs-87 (27,83%) ir nestabils. Tā pussabrukšanas periods ir 4,81 gadi.

### Sastopamība
Rubīdijs ir 23. visbiežāk sastopamais ķīmiskais elements Zemes garozā. Visizplatītākie minerāli, kuru sastāvā ir rubīdijs, ir lepidolīts, leicīts, pollucīts, karnallīts un cinvaldīts. Jūras ūdenī rubīdija koncentrācija ir 125 µg uz litru. Divas nozīmīgākās rubīdiju saturošo minerālu atradnes atrodas Kanādā, Bernikas ezera apkārtnē un Itālijai piederošajā Elbas salā.

## Atklāšana
1861. gadā, izmantojot tajā laikā izgudroto liesmas spektroskopijas metodi un pētot lepidolīta minerālu, rubīdiju atklāja divi vācu ķīmiķi Roberts Bunzens un Gustavs Kirhofs. Elementa nosaukums radies no latīņu vārda *rubidus*, kas nozīmē "tumši sarkans".

## Izmantošana
Rubīdijam un tā sāļiem ir ļoti neliels komerciālais pielietojums. Rubīdija savienojumus dažreiz izmanto uguņošanā, lai iegūtu purpura krāsas gaismas. To pievieno arī stiklam un keramikai, lai piešķirtu purpura nokrāsu. Tas tiek izmantots fotoelementu ražošanā, kā arī termoelektriskajos ģeneratoros, kur, izmantojot magnetohidrodinamisko principu, rubīdija joni veido augstu temperatūru un laiž cauri magnētisko lauku. Tā kā rubīdijs viegli jonizējas, tad uzskata, ka to potenciāli varētu izmantot arī kosmosa kuģu jonu dzinējos.

## Atsauces

## Ārējās saites
Ideāla gāze

[thumb|300x300px|Izo- procesi: [Šarla likums, Gē-Lisaka likums, Boila-Mariota likums.]]
**Ideāla gāze** ir gāzes vienkāršots modelis. Šajā modelī gāzes tilpumu *V*, spiedienu *p* un absolūto temperatūru *T*, nemainoties gāzes masai, saista sakarība:

:\frac{p \cdot V}{T}=const.

Šī sakarība ir ideālas gāzes stāvokļa vienādojuma vienkāršots variants, ko formulēja franču fiziķis Benuā Klapeirons.

Visas vielas gāzveida stāvoklī ir reālas gāzes un tām šis vienādojums ir pareizs tikai tuvināti, tomēr tas ir pietiekami precīzs praktiski visām retinātām gāzēm, ja to temperatūra ir tālu no kondensēšanās (iztvaikošanas) temperatūras. 

Pieņem, ka ideālas gāzes molekulas ir ar neievērojamu tilpumu, to sadursmes ir pilnībā elastīgas, nepastāv nekādi starpmolekulārie spēki un molekulas kustas haotiski.

## Klapeirona-Mendeļejeva vienādojums
thumb|Dažādie gāzu likumi, ja ir viens mols gāzes.
Jebkuros citos apstākļos gāzei, ja tās tilpums ir V, spiediens p, absolūtā temperatūra T, masa ir m un molmasa ir M, ideālas gāzes stāvokļa vienādojums ir
:pV = \frac{m}{M}RT.

Šo vienādojumu ir ieguvis D. Mendeļejevs 1874. gadā, papildinot Klaiperona vienādojumu.

Konstanti (*const*) Klapeirona vienādojumā ērti noteikt tad, ja gāzes daudzums ir viens mols, jo zināms, ka 1 mol jebkuras gāzes absolūtajā temperatūrā *T*0 = 273,15 K (0° C) un normālā spiedienā p0 = 1,013×105 Pa vienmēr aizņem tilpumu V0 = 0,0224 m3 (22,4 l). Šajos apstākļos
:\frac{p_0 V_0}{T_0} = R,
kur konstanti R = 8,314 J/(mol*K) sauc par universālo gāzu konstanti. Šī konstante ir vienāda ar Bolcmaņa konstantes un Avogadro skaitļa reizinājumu.

### Piemērs

* Divi baloni savienoti ar cauruli, kurai ir krāns. Pirmajā balonā ar tilpumu V_1 = 2 \ litri ir gāze pie spiediena p_1 = 1.013 \cdot 10^5  \  Pa, otrajā – gāze ar tilpumu V_2 = 7 \ litri  un spiedienu p_2 = 0.533 \cdot 10^5  \  Pa  . Aprēk̦ināt spiedienu balonos pēc krāna atvēršanas, ja temperatūra ir vienāda abos balonos.

Gāzes daudzums, temperatūra ir konstanta, tādēļ pV = const. Iespējams apskatīt, kā katra gāze atsevišķi izplešas:

Pirmai gāzei salīdzinot sākumu un beigas p_1 V_1 = p_{1 \ beigas}(V_1+V_2)  , jeb p_{1 \ beigas} = \frac{p_1 V_1}{V_1+V_2} \approx 2,25 \cdot 10^4 Pa   

Otrai gāzei salīdzinot sākumu un beigas p_2 V_2 = p_{2 \ beigas}(V_2+V_1)    , jeb p_{2 \ beigas} = \frac{p_2 V_2}{V_2+V_1} \approx 4,15 \cdot 10^4 Pa     

Spiedieni summējas, gluži kā daltona likumā un iegūst p_{kopa} = p_{1 \ beigas} + p_{2 \ beigas} \approx 2,25 \cdot 10^4 Pa  + 4,15 \cdot 10^4 = 6,4 \cdot 10^4 Pa       .

## Skatīt arī
* Gāze
* Reāla gāze
* Spiediens

## Ārējās saites
Halogēni

[thumb|320px|right|No kreisās uz labo: [hlors, broms un jods istabas temperatūrā. Hlors ir gāzveida agregātstāvoklī, broms ir šķidrs un jods ir cieta viela. Fluors tā lielās reaģētspējas dēļ attēlā nav iekļauts.]]

**Halogēni** (no  *(alos)* — 'sāls' un *γένος* *(genos)* — 'radīt'), agrāk arī **sāļraži**, ir periodiskās tabulas VIIA grupas elementi. Tie visi ir aktīvi nemetāli. Halogēni ir: fluors, hlors, broms un jods. Dažreiz pie halogēniem pieskaita arī astatu. Halogēni brīvā veidā veido divatomu molekulas. Brīvā veidā normālos apstākļos fluors un hlors ir gāzes, broms ir šķidrums un jods (un astats) ir cietas vielas. Palielinoties atommasai, to ķīmiskā aktivitāte samazinās (samazinās halīdu stabilitāte). Reaģējot ar ūdeņradi, halogēni var veidot **halogēnūdeņražskābes** (fluorūdeņražskābe, hlorūdeņražskābe, bromūdeņražskābe un jodūdeņražskābe). Palielinoties halogēnu atommasai, samazinās šo skābju stabilitāte. Halogēni var veidot arī skābekli saturošas skābes (izņemot fluoru). Halogēniem ir iespējamas daudzas oksidācijas pakāpes (salīdzinot ar citu grupu elementiem), tāpēc var veidoties daudz skābju. Šīs skābes vispārīgā gadījumā ir mazāk stabilas par attiecīgajām halogēnūdeņražskābēm un to stabilitāte, palielinoties halogēnu atommasai, lielākoties palielinās.

## Divatomu halogēnu molekulas

Palielinoties elementa atomskaitlim, samazinās tā reaģētspēja un pieaug tā viršanas temperatūra.

## Reakcijas ar ūdeni

Fluors aktīvi reaģē ar ūdeni, veidojot skābekli (O2) un ūdeņraža fluorīdu (HF):

:2 F2(g) + 2 H2O(l) → O2(g) + 4 HF(šķ)

Hlora aptuvenā šķīdība kilogramā ūdens istabas temperatūrā (21&nbsp;°C) ir 7.1 g. Izšķīdināts hlors reaģē ar ūdeni, veidojot hlorūdeņražskābi (HCl) un hipohlorskābi, ko izmanto kā dezinfekcijas līdzekli vai balinātāju:

:Cl2(g) + H2O(l) → HCl(šķ) + HClO(šķ)

Broma šķīdība 100 gramos ūdens ir 3,41 grams, taču reaģē samērā lēni, veidojot bromūdeņražskābi (HBr) un hipobromskābi (HBrO):

:Br2(g) + H2O(l) → HBr(šķ) + HBrO(šķ)

Joda šķīdība ūdenī ir ļoti maza (0,03 g/100 gramos ūdens 20 °C temperatūrā) un tas ar to tieši nereaģē.

## Atsauces

## Ārējās saites
Seda

**Seda** ir pilsēta Ziemeļvidzemē, Valmieras novadā. Robežojas ar Jērcēnu pagastu un Plāņu pagastu. Nedaudz uz dienvidiem no pilsētas iet dzelzceļa līnija Rīga — Valga, uz tās — dzelzceļa stacija Seda. 3 km uz dienvidiem no Sedas iet galvenais autoceļš A3. Attālums līdz  Strenčiem — 6 km, līdz novada centram Valmierai — 25 km, Rīgai — 133 km.

Plašas ielas ar bērzu alejām un dzeltenām Staļina klasicisma mājām tik tīrā un koncentrētā izpildījumā nav sastopamas nekur citviet Latvijā.

Lielākais uzņēmums ir kūdras uzņēmums AS "Seda" (izveidots 1954. gadā), kas Sedas tīrelī veic kūdras ieguvi, bet pašā Sedā darbojas pārstrādes un fasēšanas rūpnīca. Kūdras ieguvei uzbūvēts šaursliežu dzelzceļš.

## Vēsture
Seda ir izveidojusies pie 1953. gadā dibinātās kūdras fabrikas, 1954. gadā tā ieguva strādnieku ciemata tiesības. 1961. gadā Seda ieguva pilsētciema statusu, bet 1991. gadā tika pārveidota par pilsētu ar lauku teritoriju.
## Iedzīvotāji
 bija  iedzīvotāji. 2008. gadā 63,6% iedzīvotāju bija krievi, 18,2% — latvieši, 10,4% — baltkrievi. Seda ir vienīgā pilsēta Ziemeļvidzemē, kur vairums iedzīvotāju ir krievi.
### Iedzīvotāju skaita izmaiņas

## Daba
Seda atrodas Ziemeļvidzemes zemienes Sedas līdzenumā. Pilsēta izveidota purvainā apvidū, uz ziemeļiem no tās plešas Sedas tīrelis, kur notiek intensīva kūdras ieguve. Reljefs līdzens, virsmas augstums aptuveni 55 m virs jūras līmeņa. Pilsēta atrodas dažus kilometrus uz ziemeļiem no Gaujas, uz kuru tīreļa un pilsētas meliorācijas sistēmu ūdeņus novada nelielā Stakļupīte. Sedas upe, kuras vārdā pilsēta nosaukta, atrodas ievērojami tālāk — vairāk kā 8 km uz ziemeļiem no pilsētas, otrpus Sedas tīrelim.

## Attēlu galerija

Attēls:Seda 1.jpg|Miera iela
Attēls:Seda 2.jpg|Zaļā iela
Attēls:Seda 3.jpg|Skolas laukums
Attēls:Seda 4.jpg|Universālveikals Sedā
Attēls:Seda 5.jpg|Autobusa pietura
Attēls:Seda 6.jpg|Ēka Uzvaras ielā 9
Attēls:Seda 7.jpg|Veikals Uzvaras ielā 10
Attēls:Seda 8.jpg|Sedas Sv. Erceņģeļa Mihaila pareizticīgo baznīca
Attēls:Seda 9.jpg|Dārza iela
Attēls:Seda 10.jpg|Daudzdzīvokļu mājas
Attēls:Seda 11.jpg|PII "Dzērvīte"
Attēls:Seda 12.jpg|Sedas pilsētas pārvalde
Attēls:Seda 13.jpg|Bijušais šaursliežu dzelzceļa pieturas punkts
Attēls:Seda 14.jpg|Šaursliežu dzelzceļa sliežu ceļi depo virzienā
Attēls:Seda 15.jpg|Šaursliežu dzelzceļa sliežu ceļš Sedas tīreļa virzienā


## Atsauces

## Ārējās saites

* Informācija par Sedu Valkas rajona mājaslapā
* AS "Seda"
* LTV dokumentālā filma par Sedu
Saulkrasti

**Saulkrasti** ir pilsēta Vidzemes rietumos, Rīgas līča piekrastē. Atrodas 41 km no Rīgas. Pilsētas robežas galvenokārt ietver joslu starp dzelzceļu (dzelzceļa līnija Zemitāni—Skulte) un jūru no Inčupes līdz Ķīšupei. Tallinas šoseja (A1 un E67), kas ilgus gadus gājusi cauri pilsētai, kopš 2007. gada to apliec pa Saulkrastu apvedceļu.

## Vēsture

Saulkrasti izveidojušies senās Metsepoles zemes zvejnieku ciemu teritorijā, caur kuriem gāja stratēģiski svarīgais piekrastes ceļš uz Sontaganu mūsdienu Igaunijā. 1207. gadā Līvzemes dalīšanas līguma rezultātā Metsepole kā trešais Gaujas līvu novads nonāca Rīgas bīskapa pārvaldībā. Tagadējā Saulkrastu teritorija atradās Kubeseles jeb Krimuldas draudzes novadā, tika izveidots arī pirmais lūgšanu nams — kapela, kas nosaukta Sv. Pētera vārdā. 1640. gadā izveidojās luteriskā Pēterupes draudze. Mācītāja mājas vajadzībām piešķīra ceturtdaļu arkla zemes un divas mācītāja mājas saimniecības (Bāžas un Cīruļi). 1641. gadā uzcēla jaunu luterāņu baznīcu.

1823. gadā uz Bīriņu muižas zemes uz dienvidiem no Ķīšupes tika dibināta Neibāde ("Jaunā peldvieta"), kas veidojās kā Vidzemes muižniecības peldvieta. No 1857. gada līdz 1913. gadam Pēterupe, Pabažu jūrmala un Skultes jūrmala netālu no Aģes grīvas bija populārākās kuģu būves vietas, kurās būvēja šonerus, gafelšonerus un brigantīnas.

Pēc 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanas Neibāde ietilpa Rīgas apriņķa Bīriņu pagastā. 1898. gadā kronim piederošo Pabažu muižas zemi sadalīja apbūves gabalos un piešķīra viesnīcu būvei, šo kūrortu dēvēja par Katrīnbādi jeb Pabažu jūrmalu. 1925. gadā Neibādei piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu.

Neibādi 1931. gadā pārdēvēja par Saulkrastiem (mūsdienās par Neibādi nosacīti sauc pilsētas ziemeļu daļu ap Ķīšupes ieteku) un 1933. gadā apvienoja ar Pēterupes apdzīvoto vietu.

thumb|Velosipēdu muzeja norāde Saulkrastos
1950. gadā Saulkrastiem pievienoja Pabažus un 21. februārī apdzīvotajai vietai piešķīra strādnieku ciemata statusu (līdz 1952. gadam ar nosaukumu **Saulkraste**), no 1961. gada 23. decembra — pilsētciemata. No 1949. līdz 1956. gadam pilsētciemats bija Saulkrastu rajona centrs, līdz 1962. gadā Saulkrastu rajonu pievienoja Rīgas rajonam. 1967. gadā Saulkrastiem pievienoja daļu no Skultes ciema teritorijas, izveidojot Saulkrastu lauku teritoriju.

1991. gadā Saulkrastiem piešķīra pilsētas statusu. Pēc Rīgas rajona likvidācijas 2009. gadā pilsēta kļuva par Saulkrastu novada centru, bet kopš 2021. gada — par palielinātā Saulkrastu novada centru. 2010. gadā Saulkrastu pilsētas lauku teritoriju pārdēvēja par Saulkrastu pagastu.

## Iedzīvotāji

### Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.

## Apskates objekti
* Baltā kāpa
* Velosipēdu muzejs
* R. Kaudzītes dārza māja
* Jūras parks un peldvieta "Centrs"
* Dabas parks "Piejūra"
* Saules laukums
* Saulrieta taka

## Ievērojami cilvēki
* Ligita Skujiņa (1958), aktrise
* Edvīns Šnore (1974), Saeimas deputāts, kinorežisors, vēsturnieks

## Atsauces

## Ārējās saites

* Pilsētas simboli
Stende

**Stende** ir pilsēta Talsu novadā, robežojas ar Lībagu pagastu rietumos un ziemeļos, ar Virbu pagastu austrumos un ar Abavas pagastu dienvidos. Atrodas 12 km attālumā no novada centra Talsiem un 112 km no Rīgas. Pilsētu šķērso autoceļš P120 Talsi—Kuldīga un dzelzceļa līnija Ventspils—Tukums II.

## Vēsture
Vēsturiski ciemats šai apkaimē pastāvējis Dižstendē ap Stendes muižu, kura ilgstoši bija plaša un bagāta. Tagadējā Stende sākusi veidoties 1897. gadā sakarā ar Ventspils—Ribinskas dzelzceļa būvi, 1900. gadā sāka darbu Stendes stacija un 1904. gadā līnija tika pabeigta. 1925. gadā ar nosaukumu Renčuciems (vēlāk — Stendesciems) iekļauts biezi apdzīvoto vietu kategorijā.

Ciema apbūve sākta mūsdienu Robežu, Rožu un Ozolu ielās. Līdz Pirmajam pasaules karam ciema apbūve bijusi haotiska.

Otrajā pasaules karā Latvijas vācu okupācijas laikā Stendē atradās koncentrācijas nometne.

Strādnieku ciemata (no 1961. gada — pilsētciemata) tiesības ieguva 1949. gadā. 1978. gadā izstrādāja ciemata attīstības plānu, kurš netika īstenots. Tajā bija paredzēta piena kombināta būvniecība, arodskolas un kinoteātra celtniecība, apvedceļa būve u.c. Pilsētas statuss Stendei ir kopš 1991. gada.

## Ģeogrāfija
Stende atrodas Kursas zemienes Ugāles līdzenumā pie robežas ar Austrumkursas augstienes Vanemas pauguraini, kas sākas uz austrumiem un ziemeļiem no pilsētas. Līdzenās virsas augstums ir ap 90 m vjl., nedaudz pazeminās dienvidrietumu virzienā.

Pilsētas nosaukums cēlies no dzelzceļa stacijas nosaukuma, kas savukārt nosaukta pēc netālās Stendes (Dižstendes) muižas. Pati muiža nosaukta pēc tās zemēs tekošās Stendes upes. Upes nosaukums kā *Testenden* dokumentos pirmoreiz minēts 1288. gadā.

## Iedzīvotāji
### Iedzīvotāju skaita izmaiņas

### Tautības

## Transports

Kopš 2010. gada Stendes stacijā vairs nepietur pasažieru vilcieni, vienīgais transports pilsētiņā ir autoceļi. No to šķērsojošā ceļa P120 Talsi—Kuldīga (pilsētā — Brīvības iela) pie Stendes atzarojas ceļi V1401 Stende-Mērsrags, V1402 Stende—Sabile—Pūces un pašvaldības ceļš caur Prāmniekiem uz Dižstendi, kā arī daži Latvijas valsts mežu vai pašvaldības meža ceļi — Aizpuru dambis, Alkšņu strauts, Bebru ceļš, Jēkaba dambis, Vecais Sabiles ceļš, Zemdegu dambis.

### Šaursliežu dzelzceļu vēsture

Kā savienotājsaikni starp līniju Rīga-Ventspils, Ziemeļkurzemi un Rīgas līča piekrastes ostām, 1916. gadā Kurzemi okupējusī vācu armija uzbūvēja šaursliežu dzelzceļu tīklu, kas no Stendes veda uz Roju, Mērsragu un Dundagu—Mazirbi—Ventspili. Līnijas smagi cieta abos pasaules karos, kad atkāpjošās armijas tās sabojāja, bet tika atjaunotas. Tīkls darbojās līdz 1963. gadam, Stendes staciju slēdza 1968. gadā.

## Apskates vietas

Vietējā laika Saules pulkstenis, Karoga laukums Brīvības ielā. Mototrase, estrāde, deportāciju piemiņas akmens.

## Attēli

Stendes pilsēta - panoramio.jpg
Stende, Stendes pilsēta, Latvia - panoramio.jpg|Nākotnes iela
Stendes pilsētas dome 2000-09-16 - panoramio.jpg|Pilsētas dome
Latvija, Stende, veikals "Elvi" - panoramio.jpg|Lielveikals "Elvi"


## Atsauces

## Ārējās saites
Staicele

**Staicele** ir pilsēta Vidzemes ziemeļos, Limbažu novadā. Izvietojusies Salacas upes krastos pie autoceļa P15  no novada centra Limbažiem un  no Rīgas. Mūsdienās tā ir ceturtā mazākā Latvijas pilsēta (pēc Durbes, Subates un Ainažiem) iedzīvotāju skaita ziņā.

## Vēsture
Staiceles vietā 19. gadsimta sākumā bijis tikai krogs, zirgu stallis un pārcēlāja mājiņa Salacas krastā. Ap 1846. gadu krogu un pārcēlāja māju apvienoja pusmuižā. Pēc nostāstiem, vietas nosaukums cēlies no krodzinieces zviedrietes Berklundes, kas bijusi gara un tieva un saukta par Stazeli. 1887. gadā Rozēnu un Unguru muižu īpašnieki likuši celt pār Salacu tiltu, ko nosaukuši par Zaļo tiltu, jo bijis krāsots zaļā krāsā.

Apdzīvotā vieta intensīvi sāka attīstīties pēc 1897. gada, kad ar Baltijas papīru un papes akciju sabiedrības finansiālu atbalstu uzbūvēja Staiceles papīrfabriku. Celtniecību pabeidza 1898. gadā. Sākumā fabrikā strādāja 100 cilvēku, 1935. gadā — 225, 1943. gadā — 234. 1913. gadā fabrikas vajadzībām no Pāles stacijas izbūvēja šaursliežu dzelzceļa līnijas Ainaži-Smiltene atzaru. Ar papīru piekrautos vagonus uz Pāli pa sliežu ceļu vilka zirgi. 1925. gadā Rozēnu pagasta centram Staicelei piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu, 1950. gadā — strādnieku ciemata (no 1961. gada — pilsētciemata) statusu. 1958. gadā Staicelei pievienoja likvidētos Rozēnu un Vīķu ciemus, izveidojot Staiceles lauku teritoriju. 1992. gadā Staicelei piešķīra pilsētas tiesības. 2009. gadā Staiceli ar lauku teritoriju iekļāva Alojas novadā, lauku teritoriju atdalot kā atsevišķu administratīvo vienību — Staiceles pagastu. 2021. gadā, Alojas novadu pievienojot Limbažu novadam, Staicele kļuva par vienu no Limbažu novada administratīvajām vienībām.

## Infrastruktūra

Staicelē atrodas pilsētas un pagasta klientu apkalpošanas centrs (Lielajā ielā 7), pamatskola, pirmsskolas izglītības iestāde, mūzikas un mākslas skola, kultūras nams, bibliotēka, lībiešu muzejs "Pivālind", Latvijas futbola federācijas mācību un treniņu centrs “Staicele”, dienas aprūpes centrs, tūrisma informācijas centrs, luterāņu baznīca, Tautas lietišķās mākslas studija “Staicele”, jauniešu telpa.
## Iedzīvotāji
### Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.

## Interesanti fakti
* Pilsētas simbols ir stārķa ligzda «Profesora nams», kurā katru gadu ligzdo stārķi. Kopš 1992. gadā tā kļuva par pilsētu, tās ģerbonī attēlots baltais stārķis.
* 1944. gada 1. martā, Staicelē dzimis virsdiriģents Jānis Zirnis.
* 2001. gadā Staicelē tika nodibināta starptautiska organizācija, kas apvieno Eiropas pilsētas, kuru ģerboņos attēlots stārķis (arī melnais stārķis) — «Eiropas stārķu pilsētu organizācija». Tajā apvienotas 11 pilsētas un ciemi - Staicele un Demene no Latvijas, Buska no Ukrainas, Komarovce no Slovākijas, Luka pie Jihlavas no Čehijas, Storkova no Vācijas, Stoļina no Baltkrievijas, Kongaza no Moldovas, Ramīgala, Taujēni un Neveroņi no Lietuvas.

## Atsauces

## Ārējās saites
Varakļāni

**Varakļāni** () ir pilsēta Latgalē netālu no Vidzemes robežas. Izvietojusies novada dienvidaustrumos Kažovas kreisajā krastā pie autoceļa A12. Attālums līdz novada centram Madonai — 50 km, līdz Rīgai — 200 km.

## Vēsture

Pirmo reizi Varkas novads pieminēts 1226. gadā kā bīskapa Alberta vasaļa Kokneses Teodorika lēnis.

Zināms, ka 1784. gadā Varakļāniem bija miesta tiesības. 1789. gadā grāfs Mihaels fon der Borhs uzcēla mūra pili un iekārtoja pils parku ar dīķiem. 

1928. gada 11. februārī Varakļāni ieguva pilsētas tiesības. 1935. gadā 58% no pilsētas iedzīvotājiem bija ebreji. Latvijas PSR laikā no 1949. līdz 1956. gadam pilsēta bija Varakļānu rajona centrs, bet līdz 1962. gadam tā atradās Viļānu rajona sastāvā. Līdz 2009. gadam Varakļāni ietilpa Madonas rajonā, kad tika izveidots Varakļānu novads.

2024. gadā nolēma pēc nākošā gada pašvaldību vēlēšanām Varakļānu novadu pievienot Madonas novadam.

## Ievērojamas vietas un objekti
* Varakļānu muižas pils, celta no 1783. līdz 1789. gadam;
* Pilsētas parks;
* Mīlestības akmens — atrodas Kažovas upes krastā;
* Varakļānu Svētā Viktora kapela, celta 1814. gadā;
* Varakļānu Sv. Marijas katoļu baznīca, celta no 1851. līdz 1854. gadam;
* Varakļānu luterāņu baznīca, celta 1874. gadā, atjaunota 1994. gadā;
* Ebreju kapsēta — divi pieminekļi Holokaustā nogalinātajiem;
* Varakļānu novada kultūras centrs (celts un atklāts 1958. gada 4. augustā, arhitekts Andrejs Aivars).

## Iedzīvotāji
### Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.

### Etniskais sastāvs

### Ievērojamas personības
* Alberts Cimanovskis (1957—2020), priesteris
* Edgars Eriņš (1986), vieglatlēts
* Sandis Ģirģens (1980), politiķis
* Ilmārs Latkovskis (1958), žurnālists, publicists un politiķis
* Konstantīns Počs (1912—1994), fiziķis un konstruktors
* Rita Strode (1955), politiķe
* Osvalds Zvejsalnieks (1944–2022), gleznotājs
* Andrejs Svilāns (1968), politiķis, dendrologs

## Atsauces

## Ārējās saites

* Varakļānu muižas pils attēli
Gostiņi

**Gostiņi** ir Pļaviņu pilsētas daļa pie Aiviekstes ietekas Daugavā. 18. gadsimtā Gostiņu teritorijā atradās zirgu pasta stacija un pārceltuve pār Aivieksti.

## Vēsture
Gostiņi (*Dankere*) izveidojās pēc 1830. gada kā ebreju amatnieku un tirgotāju miests Vitebskas guberņas tālākajā ziemeļrietumu stūrī izvirzījumā starp Vidzemes un Kurzemes guberņām. Tā izcelšanās saistīta ar Krievijas impērijas likumu par nometinājuma joslu, kas aizliedza ebrejiem iegūt īpašumus un tirgoties ārpus noteiktām teritorijām. Līdz 20. gadsimta sākumam bija nozīmīgs novada tirdzniecības un saimniecības centrs. 1905. gadā Gostiņos bija 5019 iedzīvotāji, bet 1897. gadā 2328.

Smagi cieta 1905. gada revolūcijas un Pirmā pasaules kara laikā, kad no 192 namiem nopostīti tika 152. Latvijas Republikas laikos 1930. gados iedzīvotāji nodarbojās ar tirdzniecību (90 uzņēmumi) un sīkrūpniecību (70 uzņēmumi), kā arī ar zvejniecību un plostu pludināšanu. Otrā pasaules kara laikā nacisti nogalināja vairākus simtus pilsētas ebreju.

1925. gadā Gostiņiem (Gostiņai) piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu, 1933. gadā — pilsētas tiesības ar 993 iedzīvotājiem (1935). 1956. gadā iekļāva Pļaviņu pilsētas sastāvā.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Григорий Смирин, Мейер Мелер. Памяти евреев Данкере
Grīva (Daugavpils)

**Grīva** ir Daugavpils pilsētas daļa Daugavas kreisajā krastā pie Laucesas ietekas. Austrumos robežojas ar Judovku, dienvidrietumos — ar Nīderkūniem. Līdz 1953. gadam bija atsevišķa pilsēta.

## Vēsture
thumb|280px|Grīvas pilsētas plāns (1936).

18. gadsimta sākumā uz Kalkūnes muižas zemes izveidojās amatnieku un sīktirgotāju apmetne Jeruzaleme. Kad tika būvēti Daugavpils cietokšņa priekštilta nocietinājumi (1810—1818), Jeruzalemi nojauca.

Grīva kā apdzīvota vieta izveidojās 19. gadsimta sākumā ārpus cietokšņa zemes pie Laucesas upes grīvas. No 1831. līdz 1859. gadam bija pievienota Daugavpilij, pēc tam ietilpa Kurzemes guberņā. Nedaudz vēlāk Lauceses otrā krastā izveidojās Zemgales miests. 1859. gadā pēc apvienošanas ar Zemgales miestu Grīva kļuva par lielāko miestu Kurzemes guberņā ar daudznacionālu iedzīvotāju sastāvu. Impulsu attīstībai deva Pēterburgas—Varšavas dzelzceļa līnijas izbūve.

No 1875. līdz 1879. gadam Grīvas vācu skolā mācījās Jānis Pliekšāns. 
Grīvā bija dzimis Ābrams Īzaks Kūks, viens no slavenākajiem 20. gadsimta rabīniem, kuru 1921. gadā Lielbritānijas mandātteritorija Palestīnā ievēlēja par aškenazu virsrabīnu.

Pilsētas tiesības ieguva 1912. gadā. Iedzīvotāji nodarbojās galvenokārt ar sīktirdzniecību, amatniecību un dārzkopību. Pirmā pasaules kara laikā gandrīz pilnībā nopostīta, Latvijas brīvības cīņu laikā īslaicīgi bija pievienota Polijai (1919-1920). Iedzīvotāju skaits samazinājās gandrīz 6 reizes.

1935. gadā no 5546 Grīvas iedzīvotājiem latvieši bija 1214 (21,9%), krievi (galvenokārt vecticībnieki) 2696 (48,6%), poļi 906 (16,3%), baltkrievi 243 (4,4%), žīdi 234 (4,2%), lietuvieši 188 (3,4%). Starp reliģiskajām konfesijām pārsvarā bija vecticībnieki (46%). No 1930. līdz 1949. gadam Grīva bija Ilūkstes apriņķa pilsēta, no 1949. līdz 1953. gadam — Grīvas rajona centrs. 1953. gadā pievienota Daugavpilij.

Attēls:Griva COA.svg|Grīvas pilsētas ģerbonis


## Iedzīvotāji

## Skatīt arī
* Grīvas katoļu baznīca
* Grīva (stacija)

## Atsauces
 

## Ārējās saites
* Grīvas vēsture
Krustpils

**Krustpils** ir Jēkabpils pilsētas daļa Daugavas labajā krastā, kas no 1920. līdz 1962. gadam bija patstāvīga pilsēta.

## Vēsture
Krustpils novads bijis apdzīvots jau 1. gadu tūkstotī p.m.ē. To norāda arheoloģiskie izrakumi latgaļu Asotes pilskalnā (veikti 1949.—1954. gadā) un citur novadā.

Pirmo reizi rakstītos avotos Krustpils pieminēta 1237. gadā, kad Rīgas bīskaps netālu no Asotes uzcēla Krusta pili (*Cruczeborch*, vācu *Kreutzburg*). Nosaukumu tā ieguva no krustveidā izvietotām telpām. 1511. gadā Rīgas arhibīskapa lēņu grāmatā pieminēts Krustpils miests, bet jau pirms tam blakus pilij bijusi apdzīvota vieta. 1585. gadā Polijas karalis Stefans Batorijs Krustpili atdāvināja Nikolajam Korfam un šīs dzimtas īpašumā Krustpils bija līdz 1920. gadam.

1618. gadā uzbūvē pirmo Krustpils luterāņu baznīcu, bet tikai 1621. gadā izveido luterāņu draudzi.

Pēc Polijas dalīšanas 1772. gadā Krustpili ieguva Krievijas impērija. Krievu-turku kara (1877–1878) laikā Krustpilī tika nometināti turku karagūstekņi, no kuriem daudzi palika uz patstāvīgu dzīvi. Netālu no Asotes pilskalna ir turku kapi. 1784. gadā Krustpils ieguva miesta statusu. Krustpils attīstību veicināja Rīgas–Orlas dzelzceļa līnijas (1861) un Ventspils-Ribinskas dzelzceļa līnijas (1904) izbūve. 1914. gadā Krustpilī dzīvoja vairāk nekā 5000 iedzīvotāju, kas galvenokārt nodarbojās ar sīktirdzniecību un amatniecību. Miestā atradās luterāņu un katoļu baznīcas, sinagogas, skolas, tvaika un ūdens dzirnavas. 
Pirmā pasaules kara laikā Krustpils smagi cieta, jo ilgu laiku atradās lielgabalu uguns joslā, un, krievu karaspēks atkāpdamies, lielāko miesta daļu nodedzināja, iznīcinādams aptuveni 600 būves, tai skatā 265 dzīvojamās ēkas.

1920. gadā Krustpilij piešķīra pilsētas tiesības, tās iedzīvotāju skaits bija 1862 cilvēki. 1924. gadā pilsētai pievienoja Zīlānu staciju un Zīlānu ciemu. 1925. gadā iedzīvotāju skaits bija 3526, no kuriem 1873 bija latvieši, bet 1331 ebreji. 
1929. gadā pilsētai pievienoja Krustpils dzelzceļa staciju ar tai pieguļošo teritoriju, ieskaitot Krustpils pamatskolu, 1932. gadā uzbūvēja cukurfabriku. 
1935. gadā Krustpilī dzīvoja 3658 iedzīvotāji, tai skaitā 53% bija latvieši. 1950.–1962. gadā tā bija rajona centrs.

1962. gadā Krustpili pievienoja Jēkabpilij, tomēr arī mūsdienās pilsētas iedzīvotāju ikdienas runā ir saglabājies stingrs abu Daugavas krastu dalījums – Krustpils labajā krastā (Latgalē) un Jēkabpils kreisajā (Sēlijā).

## Galerija

Attēls:Krustpils.jpg|Skats uz Krustpili 1915. gadā
Attēls:Krustpils pilsēta.jpg|Skats uz Krustpili 1920. gados
Attēls:Krustpils COA.svg|Krustpils pilsētas ģerbonis


## Skatīt arī
* Krustpils pilsētas vadītāji

## Atsauces

## Ārējās saites
Rīgas Jūrmala

**Rīgas Jūrmala** bija pilsēta, kas izveidota 1920. gada 2. martā uz bijušo Buļļu, Bulduru, Majoru, Valteru un Slokas muižu zemes. Saukta arī par "Baltijas Rivjēru".  

1946. gada 8. janvārī Rīgas Jūrmalu likvidēja un iekļāva Rīgas pilsētā kā Jūrmalas rajonu. 

## Pilsētas daļas
* Buļļi
* Bulduri (līdz 1922. gadam Bilderliņi)
* Dzintari (līdz 1922. gadam Edinburga)
* Majori
* Vecdubulti
* Jaundubulti
* Melluži (līdz 1922. gadam Karlsbāde)
* Asari
* Valteri

## Pilsētas karte


Attēls:Rīgas Jūrmalas karte (1922).jpg|Rīgas Jūrmalas transporta shēma (1922)
Attēls:Rīgas Jūrmalas plāns 1923.jpg|Rīgas Jūrmalas plāns (1923)


## Atsauces

## Literatūra
# Latvia. The Baltic Riviera: health resort and watering places. - Riga: Bernhard Lamey Publisher, 1920. - 51 p. (angliski)
# Vadonis pa Rīgas Jūrmalas pilsētu. Führer durch den Rigaschen Strand mit Plan. - [1922?]. - 24 lpp. (latviski) 
# Das schöne Lettland. - Riga: Bernhard Lamey Verlag, [1930?] (vāciski)

## Skatīt arī
* Jūrmala
Sahāra

**Sahāra** (, *ṣaḥrā*;  — ‘tuksnesis’) ir lielākais smilšu tuksnesis pasaulē un otrs lielākais tuksnesis aiz Antarktīdas. Tas Ziemeļāfrikā stiepjas vairāk nekā 5600 km garumā no Atlantijas okeāna līdz Sarkanajai jūrai un aizņem aptuveni 9 miljonus km², vairāk nekā ceturto daļu no visa Āfrikas kontinenta. Ziemeļu robežu veido Vidusjūra un Atlasa kalni, bet dienvidu robeža aptuveni sakrīt ar 17° paralēli uz ziemeļiem no ekvatora.
thumbnail|250px|Āfrikas ziemeļi, Sahāras tuksnesis no kosmosa

Dažas Sahāras tuksneša daļas veido desmitiem un simtiem km garas ceļojošas smilšu kāpas — ergi, kas nereti pārsniedz 200 m augstumu. Pasaulē augstākās smilšu kāpas atrodamas Sahāras tuksneša Alžīrijas daļā un sasniedz 465 m augstumu.

## Ģeogrāfija
[thumbnail|250px|Sahāras tuksnesis [Lībijas rietumos]]
Smilšu kāpas klāj tikai apmēram ceturto daļu no visa Sahāras tuksneša. Daļu tuksneša veido plakani oļiem klāti līdzenumi — regi. Tuksneša zemākais punkts atrodas Katāras ieplakā, Ēģiptē, 132 m zem jūras līmeņa, bet lielāko daļu Sahāras tuksneša veido akmeņainas augstienes — hamādas. Sahāras augstākā virsotne Emikusī, kas atrodas Tībestī kalnienē, Čadā, sasniedz 3415 m augstumu virs jūras līmeņa. Vidējais augstums svārstās no 300 līdz 450 metriem virs jūras līmeņa.

## Demogrāfija
Sahārā dzīvo ļoti maz cilvēku, galvenokārt, arābi, berberi un mauri. No mazākām etniskajām grupām ievērojami ir arī tuaregi un tubu. Mazliet vairāk par pusi no Sahārā dzīvojošajiem ir lauksaimnieki, kas dzīvo oāzēs, bet atlikušie ir klejotāji vai daļēji klejotāji.

## Flora un fauna
Izņemot oāzes, Sahāras augājs ir ļoti trūcīgs, tomēr tikai dažās tuksneša vietās pilnībā nav atrodama neviena augu suga, piemēram, Tanezruftā un dažos Lībijas tuksneša reģionos. Lielākie Sahāras dzīvnieki ir antilopes un gazeles, kā arī pieradinātie vienkupra kamieļi un kazas. Tajā dzīvo arī zaķi, lapsas, ķirzakas, čūskas un dažādi kukaiņi.

## Atsauces

## Ārējās saites
Sloka

**Sloka** var būt:

* sloka (*Scolopax rusticola*) — tārtiņu dzimtas putns;
* Sloka — Jūrmalas pilsētas daļa (līdz 1959. gadam pilsēta);
* Sloka — dzelzceļa stacija līnijā Torņakalns—Tukums II;
* Pērļupītes cits nosaukums.
Straupe

**Straupe** (agrāk **Lielstraupe**, ) ir ciems Cēsu novada Straupes pagastā. Izvietojusies Braslas upes krastos pie autoceļa A3 2,5 km no pagasta centra Plācī, 6 km no novada centra Stalbes un 70 km no Rīgas. No 1356. gada līdz 17. gadsimtam tai bija pilsētas tiesības un tā ietilpa Hanzas savienībā.

Straupē atrodas pamatskola (Mazstraupes pilī), tautas nams, bibliotēka, pasts, aptieka.

## Nosaukuma izcelsme
Rakstos Straupe pirmo reizi minēta 1206. gadā. Vārda "Straupe" izcelsme saistīta ar Braslas upi, kas sākotnēji saukta par *Ropu* vai *Raupu*, kas nozīmē "Straujupe". No šī vārda arī vēlāk cēlies Straupes nosaukums.

## Vēsture
[thumb|left|250px|Straupes pils un pilsētas plāns ar nocietinājumiem ap to ([Kārlis fon Lēviss of Menārs, 1914).]]
[thumb|250px|Hanzas pilsēta Straupe uz 1 [lata piemiņas monētas.]]
1206. gadā novadā ieradās priesteris Daniēls un krustneši, bet no 1213. gada Straupes novadu pārvaldīja Rīgas bīskapa Alberta brālis Teodoriks, kuru sauca arī par Straupes Indriķi. Tajā pašā gadā viņš devās uz Vāciju, bet Straupē sāka valdīt viņa sievastēvs — padzītais pleskaviešu kņazs Vladimirs, kuru vēlāk arī padzina no Straupes. Atriebjoties 1218. gadā kņazs iebruka Straupes novadā.

1227. gadā Latviešu Indriķa Livonijas hronikā Straupe nosaukta par lībiešu un letgaļu apdzīvotās Idumejas (lībiski *Vidumaa*) centru. Iespējams, no vārda *Vidumaa* radies Vidzemes nosaukums.

13. gadsimta otrajā pusē Rīgas arhibīskaps Straupes novadu (*Roop*) izlēņoja Rozenu dzimtai. Pie 13. gadsimtā celtās Lielstraupes pils izauga pilsēta. 1356. gadā Straupe kļuva par Hanzas savienības locekli, bet 1374. gadā Straupei tika piešķirtas Rīgas tiesības. Tolaik tā bija ceturtā lielākā pilsēta tagadējā Latvijas teritorijā. Pilsētas ģerbonis bija līdzīgs Rozenu dzimtas ģerbonim. Straupe uzplauka 15.—16. gadsimtos, ko veicināja tolaik kuģojamā Braslas upe. Straupe kā pilsēta beidza pastāvēt pēc nopostīšanas Poļu—zviedru karā (1600-1629), bet pēc Lielā mēra epidēmijas tajā palika tikai 115 iedzīvotāji.

Straupe Latvijas PSR laikā bija "Ļeņina kolhoza" centrs.

## Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
Amīni

thumb|220px|Trīsaizvietotu amīnu vispārīgā struktūrformula
**Amīni** ir ogļūdeņražu atvasinājumi, kuru molekulās viens vai vairāki ogļūdeņraža atlikumi ir saistīti ar aminogrupu. Tos var definēt arī kā amonjaka atvasinājumus, kuru molekulās viens vai vairāki ūdeņraža atomi ir aizvietoti ar ogļūdeņraža atlikumu.

Amīnu vispārīgā formula ir R-NH2.

## Amīnu iedalījums
Amīnus var iedalīt:
* pēc ogļūdeņraža atlikuma veida:
** piesātinātie (etilamīns),
** nepiesātinātie,
** aromātiskie (anilīns);
* pēc aminogrupu skaita molekulā:
** amīni (monoamīni), kas satur vienu aminogrupu (anilīns),
** diamīni, satur divas aminogrupas (heksāndiamīns),
** poliamīni - satur daudz aminogrupu;
* pēc tā, cik H atomu NH3 molekulā aizvietoti ar ogļūdeņražu atlikumiem:
** pirmējie amīni, kuros aizvietots viens H atoms (anilīns),
** otrējie amīni ar diviem aizvietotiem H atomiem (dimetilamīns),
** trešējie amīni - tajos aizvietoti visi trīs H atomi (N,N-dimetilanilīns).

## Amīnu izomērija
Vienai un tai pašai molekulformulai var būt izomēri oglekļa atomu virknē un ar atšķirīgu aminogrupas atrašanās vietu molekulā (tāpat kā spirtiem). Iespējama arī izomērija starp pirmējiem, otrējiem un trešējiem amīniem (dimetilamīns un etilamīns).

Nepiesātinātie amīni var būt izomēri nitriliem.

## Nosaukumi
Nosaukumus parasti veido, pievienojot garākā ogļūdeņraža atlikuma nosaukumam izskaņu *-amīns*. Amīnus, kuros ir vairākas aminogrupas, sauc par diamīniem, triamīniem, utt., nosaukuma beigās norādot aminogrupas atrašanās vietas. Otrējos un trešējos amīnus nosauc, lietojot burtu N, īsākos aizvietotājus nosauc kā garākā aizvietotāja aizvietotājus (piem. N,N-dimetiletilamīns).

## Amīnu iegūšana
* Reducējot nitrosavienojumus (reducē nitrogrupu ar atomāru H);
* Halogēnogļūdeņražu reakcijā ar amonjaku (veidojas arī amonija halogenīds).

## Amīnu īpašības
Amīnu molekulmasai palielinoties, palielinās to viršanas un kušanas temperatūra (tāpat kā visām organiskajām vielām). Šīs temperatūras tomēr ir ievērojami augstākas nekā ogļūdeņražiem un ēteriem ar līdzīgu molekulmasu, bet zemākas nekā spirtiem un karbonskābēm. Starp aminogrupām amīnu molekulās var izveidoties ūdeņraža saite, tā palielina kušanas un viršanas temperatūras, kā arī šķīdību ūdenī, jo ūdeņraža saite var veidoties arī starp amīna aminogrupu un ūdens molekulu. Amīni parasti ir ar nepatīkamu aromātu.

Amīni ir organiskās bāzes, un reaģē ar skābēm, veidojot amīnija sāļus. Tie ir amonija sāļu analogi. Amīnija sāļu šķīdība ūdenī parasti ir labāka nekā pašu amīnu šķīdība ūdenī. Amīnu bāziskums ir atkarīgs no aizvietotāju elektrofilitātes un nukleofilitātes.

## Nozīmīgākie amīni
Nozīmīgākie amīni ir:
* anilīns (fenilamīns) C6H5NH2,
* heksāndiamīns H2N-C6H12NH2,
* N,N-dimetilanilīns C6H5N(CH3)2,
* amfetamīns (1-fenilpropilamīns-2) C6H5CH2CHNH2CH3.

## Ārējās saites
Riteņbraukšanas sports

thumb|right|250px|2005. gada ''Tour de France'' velobrauciens
**Riteņbraukšanas sports** jeb **velosports** ir sporta veids, kurā sportisti ar velosipēdu veic noteiktu distanci. Riteņbraukšanas sacensības iedalās vairākos veidos — šosejas riteņbraukšana, treka riteņbraukšana, kalnu riteņbraukšana, BMX, velokross, velotriāls un velo spīdvejs. Riteņbraukšana ir viens no Olimpiskajiem sporta veidiem. Riteņbraukšanas sporta sacensības pārrauga Starptautiskā Riteņbraukšanas savienība.

Visās velosporta sacensībās piedalīties var ar velosipēdu, kura rāmim ir rombveida forma, kurš sastāv no diviem trijstūriem, izmantojot tādus materiālus kā dažādus tērauda sakausējumus (ar hromu un molibdēnu), alumīniju vai oglekļa šķiedru.

## Ārējās saites
Šosejas riteņbraukšana

**Šosejas riteņbraukšana** ir populārākais un senākais riteņbraukšanas sporta veids. Šosejas riteņbraucēji mēdz specializēties grupas finišiem (sprinteri), braukšanai kalnos un individuālajam braucieniem ar atsevišķu startu, tomēr netrūkst arī universālu braucēju.

Šosejas riteņbraukšanas kā sporta veida vēsture aizsākās 1868. gadā, pirmais pasaules čempionāts notika jau 1893. gadā un šosejas riteņbraukšana bija iekļauta arī pirmo mūsdienu olimpisko spēļu programmā 1896. gadā. Ikgadējās profesionāļu sacensības ar senāko vēsturi ir viendienas brauciens Ljēža-Bastoņa-Ljēža, kas Beļģijā notiek kopš 1892. gada.

Nozīmīgākās un arī grūtākās daudzdienu šosejas riteņbraukšanas sacensībās pasaulē ir *[[Tour de France]]*, *[[Giro d`Italia]]* un *[[Vuelta a España]]*. Citas prestižākās sacensības ir Pasaules čempionāts, klasiskās viendienas sacensības un vadošo velosporta valstu nacionālie čempionāti.

## Šosejas riteņbraukšana Latvijā
No Latvijas sportistiem lielākos panākumus šosejas riteņbraukšanā ir guvuši Romāns Vainšteins (2000. gada pasaules čempions grupas braucienā), Pēteris Ugrjumovs (2. vietas ieguvējs *Tour de France* kopvērtējumā), Arvis Piziks, Raivis Belohvoščiks (1999. gadā 4. vieta pasaules čempionātā individuālajā braucienā ar atsevišķu startu), Dainis Ozols (1992. gada olimpisko spēļu bronzas medaļas ieguvējs) un Kaspars Ozers (1993. gada pasaules vicečempions grupas braucienā amatieriem).

## Ārējās saites
Trīspadsmitgadu karš

**Trīspadsmitgadu karš** (; ), saukts arī par **Pilsētu karu**, bija bruņots konflikts no 1454. gada līdz 1466. gadam, iesākumā starp Prūsijas konfederāciju un Vācu ordeņa valsti, vēlākajā gaitā starp Poliju un Vācu ordeni. Kara rezultātā Polija ieguva pieeju pie Baltijas jūras, bet Vācu ordeņa valsts atzina sevi par Polijas vasali.

## Stāvoklis pirms kara

15. gadsimtā Prūsijas pilsētas strauji auga, bet to politiskā ietekme bija niecīga, jo visa politiskā vara bija Vācu ordeņa rokās.

1440. gada 21. februārī Prūsijas pilsētu pārstāvji nodibināja Prūsijas konfederāciju. Galvenās pilsētas šajā organizācijā bija Danciga (Gdaņska), Elbinga (Elblonga) un Torna (Toruņa). Gandrīz uzreiz sākās politiskas nesaskaņas ar Vācu ordeņa lielmestru.

1452. gadā Prūsijas konfederācija lūdza Svētās Romas impērijas ķeizaru Frīdrihu III būt par vidutāju konfliktā ar Vācu ordeni. 1453. gada 5. decembrī ķeizars aizliedza konfederāciju un pavēlēja paklausību Vācu ordenim. Šajā situācijā konfederāti lūdza atbalstu Polijas karalim Kazimiram IV, kurš atbalstu apstiprināja.

1454. gada 4. februārī Prūsijas konfederācija nosūtīja formālu nepakļaušanās dokumentu lielmestram Ludvigam fon Erlihshauzenam.

## Kara gaita

### Kara sākums

6. februārī sākās Prūsijas pilsētu sacelšanās, un drīz gandrīz visa Prūsija (izņemot Marienburgas, Štūmas (*Stuhm,Sztum*) un Marienverderas (*Marienwerder,Kwidzyn*) pilis) bija sacelšanās dalībnieku rokās. Lielākā daļa no ieņemtajām pilīm tūlīt tika nojauktas.

1454. gada 10. februārī konfederāti sūtīja oficiālu delegāciju uz Polijas galvaspilsētu Krakovu, lai lūgtu Polijas karali Kazimiru IV iekļaut Prūsiju Polijas sastāvā. 1454. gada 6. martā karalis deklarēja Prūsiju par Polijas sastāvdaļu, apstiprinot plašas pilsētu tiesības. Polija izsūtīja oficiālu kara pieteikumu ordenim, kurš bija atpakaļejoši datēts ar 22. februāri.
## Ārējās saites
*Photocopy of the request of the Prussian Confederation for Polish protection
Livonijas pilsētu uzskaitījums

[thumb|300px|Livonijas pilsētas un cietokšņi Livonijas kara laikā: [Tērbata (DARBATVM), Rīga (RIGA),  Rēvele (RIVALIA), Pērnava (PRENO),  Hāpsala (HAPSALIA), Cēsis (WENDE), Valmiera (VELMAR), Limbaži (HEMSEL), Koknese (KAKENSHEM), Rauna (RINEBORG).]]

**Livonijas pilsētas** bija Livonijas Konfederācijas pilsētas, kas piederēja Hanzas Savienībai. Livonijas landtāgā pilsētas veidoja ceturto kūriju, kurā tās pārstāvēja Rīgas, Tērbatas un Rēveles birģermeistari un rātskungi.
Vilhelms fon Firstenbergs

[250px|thumb|1557. gada [Pasvales līgums|Pasvales līguma noslēgšana starp mestru Vilhelmu fon Firstenbergu un karali Sigismundu II Augustu. Maurīcija Gotlība (1856—1879) zīmējums]]
**Vilhelms fon Firstenbergs** (vācu: *Wilhelm von Fürstenberg*, latīņu: *Guillelmus Furstenbergius*; 1500—1564) bija Livonijas ordeņa mestrs (1557.VI—1559.IX).

## Dzīvesgājums
Dzimis Vestfālenē, jau bērnībā ieradies Livonijā. Bijis Aizkraukles pils pārvaldnieks (1524—1535), Daugavpils komturs (1535—1554) un Vīlandes pils komturs (1554—1557).

Koadjuktoru kara laikā Firstenbergu ievēlēja par Livonijas ordeņa mestru kā pretpoļu partijas pārstāvi. Tomēr 1557. gada septembrī viņš bija spiests Livonijas Konfederācijas vārdā noslēgt Pasvales līgumu ar Polijas karali un Lietuvas dižkungu Sigismundu II Augustu par savstarpēju palīdzību karā pret Krievijas caristi. 1558. gadā ar nolūku aizņemties naudu karam ar Maskaviju Livonijas ordenis ieķīlāja Daugavpils komtureju un Rēzeknes fogteju Polijas un Lietuvas valdniekam Sigismundam II Augustam.

Pēc Livonijas kara sākuma, kad krievi bija ieņēmuši Narvu un Tērbatu, atstāja mestra amatu Gothardam Ketleram un devās uz savu pili Vīlandē, kur 1560. gadā tika sagūstīts un izvests uz Krieviju, kur nomira 1564. gadā.

## Dokumenti

## Skatīt arī
* Livonijas ordeņa mestri
*
Jods

**Jods** ir ķīmiskais elements ar simbolu **I** (līdz 20. gadsimta 50. gadiem - **J**) un atomnumuru 53. Jods ir smagākais neradioaktīvais halogēns. Dabā tas ir sastopams jodīdu veidā. Jodu pirmo reizi brīvā veidā ieguva 1811. gadā, jūras zāļu pelniem pieliekot pārāk daudz sērskābes. Izveidojās joda tvaiki, kurus izdevās kondensēt. Mūsdienās visvairāk joda ražo Čīlē, jo tur atrodas jodu saturoša minerāla atradnes.

Sadzīvē par jodu dažkārt dēvē medicīnisko joda tinktūru - joda un kālija jodīda šķīdumu etanolā.

## Bioloģiskā nozīme
* Organismā jods koncentrējas vairogdziedzerī, kur piedalās divu vielmaiņas regulācijas hormonu - trijodtironīna (T3) un tiroksīna (T4) - veidošanā.

* Jods organismā ir ļoti vajadzīgs, jo piedalās normālā vielmaiņā, darbojas arī kā vairogdziedzera saslimšanu, strumas un kretīnisma profilakses līdzeklis, taču atrodams tikai dažos pārtikas produktos (olās, jūras produktos). Tāpēc vairākās valstīs likums nosaka ražotājiem to pievienot vārāmajai sālij.

## Ķīmiskās īpašības
Savienojumos jodam var būt oksidēšanas pakāpes no -1 līdz +7 (tāpat kā lielākajai daļai halogēnu). Jods reaģē ar daudziem metāliem, veidojot jodūdeņražskābes sāļus - jodīdus.
[thumb|left|200px|[Mēģene ar jodu]]

## Fizikālās īpašības
Brīvā veidā jods ir tumši pelēka cieta kristāliska viela ar violetu metālisku spīdumu, tas šķīst organiskajos šķīdinātājos, bet slikti šķīst ūdenī. Jods labāk šķīst ūdenī, kas satur izšķīdušus jodīdus, jo tad veidojas trijodīda jons (I3−), kas šķīst ievērojami labāk. Joda šķīdumi ūdenī un etanolā ir brūni, šķīdumi tetrahlorogleklī un hloroformā ir violeti.

thumb|200px|Tīra joda iztvaikošana
Karsējot jodu, tas sublimējas. Joda tvaiki ir violeti un lielā koncentrācijā ir necaurspīdīgi. Karsējot jodu, tas kūst, bet atmosfēras spiedienā virs joda kušanas temperatūras tuvumā ir ļoti liels tvaiku parciālspiediens, tādēļ joda kušanu caur tvaikiem nevar novērot.

## Izmantošana
Joda savienojumus lieto:
* Joda tinktūru (10% šķīdums etanolā) dažreiz lieto par antiseptisku līdzekli. Pastāv arī līdzīgi sastāvi, kas nesatur etanolu. Tie satur joda un jodīdu šķīdumu ūdenī.
* Sudraba jodīdu dažreiz lieto mazjutīgiem fotomateriāliem (sudraba bromīds ir populārāks lielākas gaismjutības dēļ).
* Inertus jodorganiskos savienojumus (jodaizvietotus benzola atvasinājumus) lieto par injicējamām rentgenkontrastvielām.
* Volframa jodīdu lieto halogēnspuldzēs, lai novērstu pārāk ātru kvēldiega pārdegšanu.
* Jodam reaģējot ar amonjaku, veidojas slāpekļa trijodīds, kas ir viena no nestabilākajām pazīstamajām sprāgstvielām.

## Skatīt arī
* Radioaktīvais jods
* Sprāgstošais jods

## Atsauces

## Ārējās saites
* Jods tavai veselībai!
Astats

**Astats** ir ķīmiskais elements ar simbolu **At** un atomskaitli 85. Astats ir radioaktīvs un dabā niecīgos daudzumos sastopams urāna rūdās. Astats ir smagākais halogēns. Visi astata izotopi ir radioaktīvi, stabilākā izotopa 210At pussabrukšanas periods ir 8,1 stunda. Astatu parasti iegūst, bombardējot bismutu ar alfa daļiņām. Astats ir sastopams kā divatomu molekula At2.

## Vēsture
[thumbnail|170px|[Emīlio Segrē — viens no astata atklājējiem]]
1869. gadā Dmitrijs Mendeļejevs, veidojot periodisko tabulu, paredzēja astata pastāvēšanu. Viņš to nosauca par "ekajodu". 1931. gadā Freds Elisons (*Fred Allison*) un viņa kolēģi no Alabamas Politehniskā institūta ziņoja, ka ir atklājuši šo elementu. Viņi ieteica to saukt par "alabamīnu" (Ab). Tomēr šis atklājums netika apstiprināts.

Astats pirmo reizi tika sintezēts 1940. gadā Kalifornijas Universitātē, bombardējot bismutu ar alfa daļiņām. To paveica Deils Korsons, Kenets Ross Makenzijs un Emīlio Segrē. Viņi nosauca elementu par astatu, jo sengrieķu valodā vārds  (*astatos*) nozīmē "nestabils", kas ir raksturīgi elementam. Trīs gadus vēlāk tas tika atrasts arī dabā kā dabiskās sabrukšanas ķēdes produkts. To atrada fiziķes Berta Karlika un Traude Bernerta.

Astats līdz 1960. gadiem tika saukts arī par astatīnu. Bija ierosinājumi to saukt par helvetīnu (par godu Šveicei, kuras latīniskais nosaukums ir *Helvetia*) un par leptīnu (vārda cilme meklējama grieķu valodā, un tas nozīmē "vājš").

## Atrašanās dabā
Astats Zemes garozā nav atrodams nozīmīgā daudzumā. Ir aprēķināts, ka Zemes garozā astata daudzums ir 25 g. Daži astata izotopi, piemēram, astats–215, astats–218 un astats–219, ir atrodami urāna un torija rūdās, kur tas ir blakusprodukts radioaktīvās sabrukšanas rezultātā.

Ir zināmi 32 astata izotopi, kuri visi ir radioaktīvi un ļoti nestabili. Vislielākais pussabrukšanas periods ir astata–210 izotopam, kuram tas ir 8,1 stunda.

## Bioloģiskā ietekme
Pētījumi ar dzīvniekiem liecina, ka astats, līdzīgi kā jods, koncentrējas vairogdziedzerī. Atšķirībā no joda, astatam ir arī tendence tikt uzņemtam plaušās un liesā. Ja to ievada radiokoloīda veidā, tas mēdz koncentrēties aknās. Eksperimenti ar žurkām un pērtiķiem liecina, ka astatīns-211 nodara daudz lielāku kaitējumu vairogdziedzerim nekā jods-131, un atkārtota radionuklīda injekcija izraisa nekrozi un šūnu displāziju dziedzerī. Ar nelieliem astatīna daudzumiem var droši rīkoties vilkmes skapī ar labu ventilāciju. Jāizvairās no elementa bioloģiskās uzņemšanas.

## Iegūšana
Astats tiek iegūts tikai mākslīgā ceļā. Astatu iegūst, apstarojot bismutu vai toriju ar alfa daļiņām.

## Fizikālās īpašības
Tā kā elements ir reti sastopams, tā fizikālās īpašības nav līdz galam izpētītas. Astats ir zili melnā krāsā, līdzīgs jodam. Tam ir raksturīgas daudzas halogēnu īpašības. Astats labi šķīst organiskos šķīdinātājos. Tā kušanas temperatūra ir 575 K (302 °C), bet vārīšanās temperatūra ir 610 K (337 °C). Elementa blīvums nav zināms, bet tiek prognozēts, ka tas ir 6200–6500 kg/m3.

## Atsauces

## Ārējās saites
Elva

**Elva** () ir pilsēta Igaunijas dienvidaustrumos, Tartu apriņķa Elvas pagasta administratīvais centrs. Atrodas pie Elvas upes ietekas Emajegi upē.

Dzelzceļa stacija posmā Tartu—Valga.

## Sports
* *[[FC Elva]]* (futbola klubs)
* Elvas pilsētas stadions (ietilpība: 600)

## Atsauces

## Ārējās saites

* Pilsētas mājas lapa