Viljams T. Andersons

**Viljams T. Andersons** (dzimis ap 1840. gadu, miris ), pazīstams ar iesauku **"Asiņainais Bils" Andersons**, bija karavīrs, kurš bija viens no nāvējošākajiem un bēdīgi slavenākajiem Konfederācijas partizānu līderiem Amerikas pilsoņu karā. Andersons vadīja brīvprātīgo partizānu reideru grupu, kas uzbruka Savienības lojālistiem un federālajiem karavīriem Misūri un Kanzasas štatos.

## Biogrāfija
Audzināts dienvidnieku ģimenē Kanzasā, Andersons 1862. gadā sāka sevi uzturēt, zogot un pārdodot zirgus. Pēc tam, kad bijušais draugs un separātists, kas kļuvis par Savienības lojālistu tiesnesi, nogalināja viņa tēvu, Andersons nogalināja tiesnesi un aizbēga uz Misūri. Tur viņš aplaupīja ceļotājus un nogalināja vairākus Savienības karavīrus. 1863. gada sākumā viņš pievienojās Kentrila reideriem (*Quantrill's Raiders*), Konfederācijas partizānu vienībai, kas darbojās gar Kanzasas un Misūri štatu robežu. Viņš kļuva par prasmīgu mednieku, iemantojot grupas līderu Viljama Kentrila un Džordža M. Toda uzticību. Andersona nežēlīgā rīcība viņu padarīja par bīstamu cilvēku un galu galā noveda pie tā, ka Savienība ieslodzīja viņa māsas. Pēc ēkas sabrukšanas pagaidu cietumā Kanzasasitijā, Misūri štatā, nogalināja vienu no māsām un otru sakropļoja, Andersons veltīja sevi atriebībai pret federālo valdību. 1863. gadā viņš uzņēmās vadošo lomu Lorensas slaktiņā un vēlāk piedalījās Baksterspringsas kaujā.
thumb|Lorensas slaktiņš (''Lawrence Massacre'') kurā Andersons spēlēja lielu lomu.|left
1863. gada beigās, kamēr Kentrila reideri pavadīja ziemu Šermanā, Teksasā, starp Andersonu un Kentrilu izcēlās nesaskaņas. Andersons izvirzīja apsūdzības pret Kentrilu slepkavībā, kas noveda pie pēdējā aresta, ko veica Konfederācijas varas iestādes. Pēc tam Andersons atgriezās Misūri štatā kā savas partizānu reideru grupas vadītājs un kļuva par viss bīstamāko partizānu štatā, aplaupot un nogalinot lielu skaitu Savienības karavīru un civiliedzīvotāju kas atbalstīja federālo valdību. Lai gan Savienības atbalstītāji viņu uzskatīja par noziedznieku, Konfederācijas atbalstītāji Misūri štatā uzskatīja viņa rīcību par attaisnojamu. 1864. gada septembrī Andersons vadīja reidu Sentreilijas pilsētā, Misūri štatā. Negaidīti viņa vīriem izdevās sagūstīt pasažieru vilcienu, kas bija pirmā reize, kad Konfederācijas partizāni to bija spējuši paveikt. Slepkavībās, kas kļuva pazīstamas kā Sentreilijas slaktiņš, Andersona vīri nogalināja 24 neapbruņotus Savienības karavīrus vilcienā un vēlāk tajā pašā dienā sarīkoja slēpni uz ceļa, kurā gāja bojā vairāk nekā simts Savienības karavīru. Tomēr pats Andersons mēnesi vēlāk kaujā tika nogalināts. Vēsturnieki ir snieguši atšķirīgus vērtējumus par Andersonu; daži viņu uzskata par sadistisku, psihopātisku slepkavu, savukārt citi viņa rīcību aplūko tā laika vispārējā izmisuma un nelikumības, kā arī kara brutalizācijas kontekstā.

## Piemiņa
Pēc kara informācija par Andersonu sākotnēji izplatījās caur Pilsoņu kara veterānu memuāriem un amatieru vēsturnieku darbiem. Vēlāk viņš tika apspriests Kentrila biogrāfijās, kurās Andersons parasti tika attēlots kā nelabprātīgs slepkava. Pēc 1975. gada tika uzrakstītas trīs Andersona biogrāfijas. Asas Ērla Kārtera romānā "Dumpinieks, likumpārkāpējs: Džosijs Veilss" (1972) Andersons ir galvenais varonis, kuru 1976. gada filmas adaptācijā "Dumpinieks, Džosijs Veilss" atveido veterāns vesterna aktieris Džons Rasels. Džeimsa Karlosa Bleika romāns "Vaildvudas zēni" (2000) ir izdomāta Andersona biogrāfija. Viņš parādās arī kā tēls vairākās filmās par bēdīgi slaveno Džesiju Džeimsu.

Vēsturnieku vērtējumi par Andersonu ir bijuši dažādi. Vēsturnieks Lerijs Vuds viņu raksturo kā "nežēlīgāko cilvēku Amerikas nāvējošākajā karā" un raksturo kā spilgtāko kara "dehumanizējošās ietekmes" piemēru. Vēsturnieki Kastels un Gudričs uzskata Andersonu par vienu no kara mežonīgākajiem un niknākajiem kaujiniekiem, taču viņi arī apgalvo, ka karš daudzus citus tāpat padarīja par mežoņiem. Pēc žurnālista T. Dž.Staila teiktā, Andersons ne vienmēr bija "sadistisks ļaundaris", bet gan bija ilustrācija tam, kā jauni vīrieši kara laikā kļuva par "nežēlības kultūras" daļu. Viņš apgalvo, ka Andersona rīcība tika uzskatīta par īpaši šokējošu daļēji tāpēc, ka viņa nežēlība bija vērsta pret baltajiem amerikāņiem ar līdzvērtīgu sociālo stāvokli, nevis pret mērķiem, kurus Amerikas sabiedrība uzskatīja par pieņemamiem, piemēram, indiāņiem, tumšādainajiem vai ārzemniekiem.

19. gadsimta karadarbības pētījumā vēsturnieks Džeimss Rīds postulēja, ka Andersons cieta no maldīgas paranojas, kas saasināja viņa agresīvo, sadistisko personību. Viņš uzskata, ka Andersons bija apsēsts ar spēju radīt bailes un ciešanas saviem upuriem un ļoti izbaudīja šo spēju, un norāda, ka viņš cieta no vissmagākā sadistiskā personības traucējuma veida. Rīds velk paralēli starp Osmaņu armijas "bašibuzukiem" (*باشی بوزوق, başıbozuk*) un Andersona partizāniem, apgalvojot, ka viņi rīkojās līdzīgā veidā.

## Piezīmes

## Atsauces

## Literatūra
;Grāmatas
* 
* 
* 
* 

## Ārējās saites

* Tshaonline.org
* Findagrave.com