open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Kurahivka

**Kurahivka** () ir ciemats Ukrainas austrumos, Doneckas apgabalā, Pokrovskas rajonā. Tas atrodas netālu no Kurahoves reģionā, kas raksturīgs ar ogļrūpniecību un lauksaimniecību.

## Vēsture
Kurahivka tika dibināta 20. gadsimta sākumā kā neliels ogļrūpniecības ciemats. Kurahivka attīstījusies rūpniecības ietekmē, tomēr pēdējās desmitgadēs, kā tas ierasts Donbasā, piedzīvota iedzīvotāju skaita samazināšanās.

2024. gadā Kurahivka nonāca militāro konfliktu zonā starp Ukrainas un Krievijas spēkiem, kopš oktobra to pārvalda Krievijas spēki.

## Atrašanās vieta un ģeogrāfija
Kurahivka atrodas mērenā kontinentālā klimata zonā, kas raksturīga ar siltām vasarām un aukstām ziemām. Apkārtējais reģions piemērots lauksaimniecībai, lai gan ogļrūpniecība bijusi galvenā ekonomikas nozare.

## Demogrāfija
Kurahivka ir  ciemats ar aptuveni 2600 iedzīvotājiem, taču militārā konflikta dēļ iedzīvotāju skaits pēdējos gados ir samazinājies; šobrīd Kurahivka, visticamāk, pilnībā pamesta.

## Ekonomika un infrastruktūra
Kurahivkas ekonomika vēsturiski bijusi saistīta ar ogļrūpniecību un vietējiem rūpniecības uzņēmumiem. Konflikti reģionā ir būtiski ietekmējuši vietējo ekonomiku un infrastruktūru; Krievijas apšaužu rezultātā Kurahivka tikpat kā iznīcināta.

## Atsauces

## Ārējās saites
Avdijivske

**Avdijivske** (), iepriekš **Pervomajske** (), ir ciems Ukrainas austrumos, Doneckas apgabalā, Pokrovskas rajonā.

## Vēsture
Ciems ar nosaukumu **Burjanivka** (*Бур'яні́вка*) dibināts 19. gadsimta otrajā pusē. 1960. gadā par godu 1. maijā esošajiem Darba svētkiem tas pārdēvēts par **Pervomajski**. Kopš Krievijas—Ukrainas kara sākuma 2014. gadā ciemā vairākkārt norisinājušās kaujas un apšaudes. 2024. gadā Ukrainas atkrieviskošanas ietvaros Augstākā Rada ciemu pārdēvēja par Avdijivski netālu esošās Avdijivkas vārdā.

## Karadarbība
2024. gadā, Krievijai uzbrūkot Ukrainai, Avdijivske kļuva par intensīvu karadarbības zonu. Tās stratēģiskā atrašanās vieta ciemu padarīja par svarīgu aizsardzības punktu Ukrainas Bruņotajiem spēkiem. Kopš 2024. gada aprīļa ciemu okupējuši Krievijas Federācijas Bruņotie spēki.

## Atrašanās vieta un ģeogrāfija
Avdijivske atrodas mērenā kontinentālā klimata zonā, kas raksturīga ar karstām vasarām un aukstām ziemām. Reģionā dominē lauksaimniecība un ogļrūpniecība, kas ietekmēja ciemata saimniecisko attīstību.

## Demogrāfija
Ciematā 2022. gadā dzīvoja aptuveni 2200 iedzīvotāju. Kara dēļ pēdējos gados iedzīvotāju skaits ir ievērojami samazinājies; šobrīd, visticamāk, lielākā daļa iedzīvotāju sagrauto ciemu pametuši.

## Saimniecība un infrastruktūra
Pirms kara ciemata saimniecība galvenokārt bija balstīta uz lauksaimniecību un vietējo rūpniecību. Pašreizējā karadarbība ir smagi ietekmējuši infrastruktūru, smagās kaujās ciems ir gandrīz pilnībā iznīcināts.

## Atsauces

## Ārējās saites
Šerifs Gerens

**Šerifs Gerens** (, ; dzimis , miris ) bija grieķu izcelsmes turku kinorežisors. Papildu savā vārdā režisētajām filmām, ieguvis Zelta palmas zaru 1982. gada Kannu kinofestivālā par filmu "Ceļš" (*Yol*), kuru viņš režisēja Jilmaza Gineja vārdā, kurš tajā laikā izcieta cietumsodu par Jumurtalikas tiesneša Sefa Mutlu slepkavību.

Gerens savu kino karjeru sāka kā montāžists un turpināja kā Jilmaza Gineja režisora ​​asistents. Viņš kopā ar Gineju 1974. gadā sāka režisēt filmu *Endişe *, kuras sākumā Gineju arestēja un ieslodzīja cietumā. Gerens turpināja uzņemt filmu, kas padara to par pirmo viņa režisēto filmu. *Endişe * bija veiksmīga filma, kas 1975. gadā ieguva sešas balvas 12. Antaljas kinofestivālā, tostarp kā "Labākā nacionālā filma" un "Labākais nacionālais režisors". Desmit gadu laikā viņš režisēja vairāk nekā trīsdesmit filmas. 1979.–1980. gadā viņš bija Kinorežisoru asociācijas priekšsēdētājs, un pēc 1980. gada militārā apvērsuma viņu arestēja. Pēc atbrīvošanas  1981. gadā viņš sāka režisēt filmu "Ceļš".

Gerens mira pēc kritiena izraisītām komplikācijām , 80 gadu vecumā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Kioto Universitāte

**Kioto Universitāte** (, *Kyōto daigaku*) ir viena no prestižākajām universitātēm Japānā un tiek uzskatīta par vienu no vadošajām pētniecības universitātēm pasaulē. Tā dibināta 1897. gadā un atrodas Kioto pilsētā. Universitāte ir pazīstama ar savu progresīvo pieeju zinātniskajiem pētījumiem, augstu akadēmisko līmeni un ieguldījumu dažādās zinātņu jomās, tajā skaitā dabaszinātnēs, inženierzinātnēs, humanitārajās zinātnēs un sociālajās zinātnēs.

Kioto Universitāte sastāv no vairākām fakultātēm un pētniecības institūtiem, kas nodrošina plašas studiju un pētniecības iespējas gan vietējiem, gan ārzemju studentiem. Tās absolventi un pētnieki ir ieguvuši 19 Nobela prēmijas, parādot universitātes ieguldījumu pasaules mēroga zinātniskajos sasniegumos. Universitāte iemieso Kioto vēsturisko tradīciju un mūsdienu inovāciju apvienojumu.

Kioto Universitātes Bibliotēku tīkls sastāv no vairāk nekā 40 bibliotēkām, kas izvietotas visās studentu pilsētiņās, un tās apjoms ir vairāk nekā 7,49 miljoni grāmatu, padarot to par valsts otru lielāko universitātes bibliotēku. Papildus studentu pilsētiņām universitātei visā valstī pieder telpas un zemes platības izglītības un pētniecības vajadzībām.

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Deni Rodriks

**Deni Rodriks** (, dzimis ) ir turku ekonomists, kurš pazīstams ar savu ieguldījumu pasaules saimniecības, globalizācijas un valstu ekonomiskās attīstības jomā. Viņš ir *[[Ford Foundation]]* profesors starptautiskās politiskās ekonomikas jomā Hārvarda Universitātes Džona F. Kenedija valsts pārvaldes skolā. Rodriks ir īpaši pazīstams ar saviem pētījumiem par globalizācijas izaicinājumiem, valsts politikas nozīmi un ekonomikas politiku jaunattīstības valstīs. Viņa darbos bieži apskatīti jautājumi, kā valstis var sabalansēt ieguvumus no globalizācijas ar valsts tautsaimniecību un sociālo stabilitāti, kā arī pievēršas politiskās ekonomikas faktoru ietekmei uz saimniecības attīstību.

Rodrika akadēmiskie pētījumi un publikācijas ir guvušas starptautisku atzinību, tostarp viņa grāmatas *The Globalization Paradox* un *Economics Rules*, kas diskutē par ekonomikas teorijas ierobežojumiem un tās nozīmi politikas veidošanā. Par savu ieguldījumu ekonomikā viņš ir arī ieguvis vairākus apbalvojumus un godalgas.

## Atsauces

## Ārējās saites
Volfgangs Bekers

**Volfgangs Bekers** (; dzimis , miris ) bija vācu kinorežisors un scenārists, starptautiski vislabāk zināms kā filmas "Ardievu, Ļeņin!" (*Good Bye, Lenin!*, 2003) režisors, par ko saņēmis Eiropas Kino balvu. Producentu kompānijas *X Filme Creative Pool* līdzīpašnieks, kas producēja viņa pirmo atzinību ieguvušo filmu *[[Das Leben ist eine Baustelle]]* (1997).

Bekers nomira pēc ilgstošas slimošanas , 70 gadu vecumā.

## Atsauces

## Ārējās saites
75. Berlīnes Starptautiskais kinofestivāls

**75. ikgadējais [[Berlīnes Starptautiskais kinofestivāls]]** norisinājās no 2025. gada 13. līdz 23. februārim Berlīnē, Vācijā. Pamatkonkursa žūrijas prezidents bija amerikāņu kinorežisors Tods Heinss. Pēc Karlo Šatria un Marietas Risenbēkas atlaišanas 2024. gadā šis bija pirmais festivāls ar Trisiju Tutlu festivāla mākslinieciskās direktores amatā.

Dāga Johana Haugeruda režisētā filma *[[Drømmer]]* ieguva Zelta lāci. Žūrijas galveno balvu Sudraba lāci saņēma Gabriela Maskaro filma *[[O Último Azul]]*. Savukārt Sudraba lāci par labāko galveno lomu piešķīra Rouzai Bairnai par lomu filmā *[[If I Had Legs I'd Kick You]]*.

Festivālu atklāja režisora Toma Tikvera Vācijas drāmas filma *[[Das Licht]]*. Atklāšanas ceremonijā britu aktrisei Tildai Svintonei pasniedza Goda Zelta lācis.

## Atsauces

## Ārējās saites
*
Pivņične

**Pivņične** (), agrāk **Kirove** (), ir ciemats Ukrainas austrumos, Doneckas apgabalā, Bahmutas rajona sastāvā. Ciemats atrodas reģionā, ko kopš 2014. gada ir skāris Donbasa karš.

## Vēsture
Pivņične izveidojusies 18. gadsimta beigās, kad apvīdū sāka attīstīties ogļrūpniecība. 1936. gadā ciemats tika nosaukts boļševiku līdera Sergeja Kirova vārdā — par **Kirovi**. Otrā pasaules kara laikā, no 1941. līdz 1942. gadam, ciems atradies vācu kontrolē.

Kopš Donbasa kara sākuma 2014. gadā ciemats ir cietis no kaujām un apšaudēm.

2016. gadā Ukrainas atkrieviskošanas ietvaros Augstākā Rada nolēma Kirovi pārdēvēt par **Pivņični** ( — 'ziemeļu').

Pivņične atrodas netālu no frontes līnijas Doneckas apgabalā un piedzīvojusi regulāras apšaudes.

Jūnijā prokrieviskie spēki iekļuva ciematā, un pēc smagām kaujām 1. septembrī Ukrainas Bruņotie spēki atzina, ka ciemu pilnībā kontrolē Krievijas Federācijas Bruņotie spēki.

## Ģeogrāfija un klimats
Pivņične atrodas blakus Toreckai, Zaļiznei, netālu no Horļivkas un ietilpst Doņecas akmeņogļu baseina reģionā. Klimats — mērens, kontinentāls, ar karstām vasarām un aukstām ziemām.

## Demogrāfija
2022. gadā Pivņičnē dzīvoja aptuveni 9000 iedzīvotāju, taču Krievijas 2022. gada uzbrukumā notikušo kauju un apšaužu dēļ lielākā daļa iedzīvotāju ciematu pametuši.

## Atsauces

## Ārējās saites
Hrodivka

**Hrodivka** () ir ciemats Ukrainas austrumos, Doneckas apgabalā, Pokrovskas rajonā. Hrodivkas ciemata kopienas administratīvais centrs. Hrodivka atrodas aptuveni 6 km uz ziemeļaustrumiem no Novohrodivkas un 15 km uz dienvidaustrumiem no Pokrovskas, rajona administratīvā centra. 2022. gadā ciemata iedzīvotāju skaits bija 2299.

## Vēsture

Hrodivka dibināta 1750. gadā kā Zaporižjas kazaku apmetne, un tā ir vecākā kazaku apmetne Pokrovskas rajonā.

20. gadsimta sākumā ciematā dzīvoja aptuveni 5700 iedzīvotāju, un Hrodivka bija daļa no Bahmutas apriņķa, Jekaterinoslavas guberņā, Krievijas impērijā. 1938. gadā Hrodivkai piešķirts pilsētciemata statuss. Otrā pasaules kara laikā ciematu no 1941. gada novembra līdz 1943. gada 8. septembrim okupēja nacistiskā Vācija. Pirms atbrīvošanas 1012 vietējie iedzīvotāji cīnījās par Hrodivkas atgūšanu, no tiem 204 gāja bojā. 1943. — 1944. gada ziemā ciemata apkārtnē notika nelielas tanku kaujas starp Padomju Savienību un nacistisko Vāciju.

2024. gadā Ukrainas atkrieviskošanas ietvaros Hrodivkas pilsētciemata statuss aizstāts ar ciemata statusu.

Krievijas iebrukuma Ukrainā laikā, Hrodivka kļuva par stratēģiski svarīgu punktu Krievijas spēku virzībā uz Pokrovsku. 2024. gada 7. oktobrī Krievijas bruņotie spēki paziņoja, ka ir pārņēmuši kontroli pār Hrodivku. Ciemats atrodas pastāvīgas apšaudes zonā, apšaudes un kaujas nodara ievērojamus postījumus un prasa iedzīvotāju upurus.

## Demogrāfija
2022. gadā Hrodivkā dzīvoja 2299 iedzīvotāji. Krievijas uzbrukuma dēļ iedzīvotāju skaits ir samazinājies, jo daudzi iedzīvotāji bija spiesti pamest savas mājas.

## Saimniecība un infrastruktūra
Pirms Krievijas uzbrukuma Hrodivkas saimniecība balstījās uz lauksaimniecību un vietējo rūpniecību. Pašreizējā karadarbība ir smagi ietekmējusi infrastruktūru un saimniecisko darbību reģionā; kaujās un apšaudēs Hrodivka ir sagrauta.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Hrodivka — Wikipedia (angļu valodā)
Jāņa Čakstes iela

**Jāņa Čakstes iela** var būt:

* Jāņa Čakstes iela — iela Alojā;
* Jāņa Čakstes iela — iela Dobelē;
* Jāņa Čakstes iela — iela Siguldā;
* Jāņa Čakstes iela — iela Salgales pagasta Emburgā;
* J. Čakstes iela — iela Vaiņodes pagasta Vaiņodē.

## Skatīt arī
* Čakstes iela
* Jāņa Čakstes bulvāris
* Jāņa Čakstes gatve
* Jāņa Čakstes laukums
* Jāņa Čakstes prospekts
Čakstes iela

**Čakstes iela** var būt:

* Čakstes iela — iela Preiļos;
* Čakstes iela — iela Olaines pagasta Stūnīšos.

## Skatīt arī
* Jāņa Čakstes iela
Marisa Paredesa

**Marija Luisa Paredesa Bartolomē** (; dzimusi , mirusi ), profesionāli zināma kā **Marisa Paredesa** (*Marisa Paredes*), bija spāņu aktrise. Viņa filmējusies vairāk nekā 75 filmās, 80 televīzijas seriālos un tēlojusi 15 lugās, kā arī ir vairāku apbalvojumu ieguvēja.

Pedro Almodovars palīdzēja viņai iegūt starptautisku atpazīstamību, filmējot viņu savās filmās. Filmējusies tādās Pedro Almodovara filmās kā "Mijkrēslī" (*Entre tinieblas*, 1983), "Augstie papēži" (*Tacones lejanos*, 1991), "Mana noslēpuma zieds" (*La flor de mi secreto*, 1995), "Viss par manu māti" (1999) un "Āda, kurā es dzīvoju" (2011). Par lomu filmā "Mana noslēpuma zieds" viņu nominēja Gojas balvai kategorijā "Labākās aktrise".

Filmējusies arī Roberto Beninji filmā "Dzīve ir skaista" (1998) un Giljermo del Toro filmā *[[El espinazo del diablo]]* (2001).

Paredesa nomira Madridē , 78 gadu vecumā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Kaujas raķete

[thumbnail|upright=1.2|''[Tomahawk* spārnotā raķete]]
*'Kaujas raķete**, arī **raķešu ierocis''', ir vadāma vai pašvadāma raķete ar kaujas lādiņu, kas tiek izmantota militārās operācijās mērķu iznīcināšanai vai neitralizēšanai. Kaujas raķetes parasti ir aprīkotas ar sprāgstvielām, kuru iedarbība tiek aktivizēta pēc trieciena vai noteikta attāluma sasniegšanas. Tās ir izstrādātas dažādiem mērķiem, piemēram, gaisa, zemes, jūras vai kosmosa mērķu neitralizēšanai.

Mūsdienu kaujas raķetes ir aprīkotas ar augstām tehnoloģijām, izmantojot dažādus vadības un orientācijas mehānismus, piemēram, GPS, inerciālās navigācijas sistēmas un termovizoru. Tām ir būtiska loma mūsdienu karadarbībā, nodrošinot augstu precizitāti un attāluma pārvarēšanas iespējas. Tehnoloģisko sasniegumu dēļ kaujas raķetes tiek pielāgotas specifiskām misijām, piemēram, taktiskām operācijām, stratēģiskai aizsardzībai vai preventīvai uzbrukuma novēršanai.

## Iedalījums
thumbnail|upright=0.8|Starpkontinentālā ballistiskā raķete
Kaujas raķešu iedalījums ir šāds:
* ballistiskā raķete,
* signālraķete,
* spārnotā raķete,
* starpkontinentālā ballistiskā raķete,
* stratēģiskā raķete,
* taktiskā raķete,
* zenītraķete.

## Atsauces

## Ārējās saites
Screen International

***Screen International*** ir Apvienotās Karalistes kino žurnāls, kas aptver starptautisko kino biznesu. To publicē *Media Business Insight*, Apvienotās Karalistes B2B mediju uzņēmums, kam arī pieder žurnāls *Broadcast*.

Žurnāls galvenokārt ir paredzēts tiem, kas iesaistīti globālajā kino biznesā. Pašreizējā formā žurnāls iznāk kopš 1975. gadā, bet žurnāla tīmekļa versija ***Screendaily.com*** darbojas no 2001. gadā. *Screen International* veido ikdienas kinofestivālu apskatu publikācijas, tādiem kino festivāliem kā Berlīnes Starptautiskais kinofestivāls (Vācija), Kannu kinofestivāls (Francija); Toronto Starptautiskais kinofestivāls (Kanāda).

Žurnāla *Screen International* vēsture stiepjas līdz 1889. gadam, kad pirmo reizi publicēts izdevums ***Optical Magic Lantern un Photography Enlarger***. 20. gadsimta mijā nosaukumu nomainīja uz ***Cinematographic Journal*** un 1907. gadā to pārdēvēja par ***Kinematograph and Lantern Weekly***. 1975. gadā žurnāls ieguva pašreizējo nosaukumu.

## Atsauces

## Ārējās saites

* 
* ''Media Business Insight''
Pivdenne (Doneckas apgabals)

**Pivdenne** (), līdz 2016. gadam **Leņinske** () ir ciemats Ukrainas austrumos, Doneckas apgabalā, Bahmutas rajona teritorijā. Ciemats atrodas aptuveni 6 km uz dienvidaustrumiem no Toreckas centra un netālu no Pivņičnes un Zaļiznes.

## Vēsture
Pivdenne dibināta 1877. gadā līdz ar ogļrūpniecības attīstīšanos reģionā. Krievijas Pilsoņu kara laikā ciemats vairākkārt ticis iekarots un atkarots. Kad Pivdenne nonāca Padomju Savienības varā, ciematu nosauca Vladimira Ļeņina vārdā — **Leņinske**. Otrā pasaules kara laikā, no 1941. līdz 1943. gadam ciematu kontrolēja Vērmahts.

Kopš Donbasa kara sākuma Pivdennē vairākkārt norisinājušās kaujas un apšaudes. 2016. gadā Ukrainas atkrieviskošanas ietvaros Augstākā Rada nolēma ciematu pārdēvēt par **Pivdenni**. No 2016. līdz 2018. gadam ciemu kontrolēja prokrieviskie spēki.

Pivdenne smagi cietusi no regulārām apšaudēm un kara postījumiem. BBC ziņojumos apstiprināts, ka ciems atrodas vienā no aktīvākajām karadarbības zonām, īpaši pēc Krievijas 2022. gada uzbrukuma Ukrainai. Kopš 2024. gada jūlija ciemu okupējuši Krievijas Federācijas Bruņotie spēki.

## Ģeogrāfija
Pivdenne atrodas Doneckas apgabala centrā, netālu no Toreckas un blakus Horļivkai. Ciematā atrodasakmeņogļu raktuves un terikoni, tam cauri tek Zaļiznas upe. Klimats — mērens, kontinentāls, ar karstām vasarām un aukstām ziemām.

## Demogrāfija
2022. gadā Pivdennē dzīvoja aptuveni 1400 iedzīvotāju. Kauju un apšaužu dēļ liela daļa iedzīvotāju bijusi spiesta pamest mājas, jo ciemats atrodas frontes tuvumā un ilgi atradies pie tās.

## Atsauces

## Ārējās saites
Blainaiguenta

**Blainaiguentas grāfistes boro** (; ) ir pirmās pakāpes administratīvā iedalījuma vienība (grāfistes boro) Velsā, Apvienotajā Karalistē. Atrodas Velsas dienvidaustrumos un robežojas ziemeļos ar Povisu, austrumos — ar Monmutšīru un Torvainu, bet dienvidos un rietumos — ar Kārfili. Grāfistes administratīvais centrs un lielākā apdzīvotā vieta ir Ebūveila.

## Vēsture
Blainaiguenta pirmoreiz izveidota izveidots 1974. gada 1. aprīlī, apvienojot Breknokšīras un Monmutšīras grāfistu piecus urbānos distriktus (Ebertilēri, Brinmauru, Ebūveilu, Nantiglo un Blainaiju un Tredēgaru) un vienu pagastu un iekļaujot Guentas grāfistē kā distriktu. Distrikta nosaukums izvēlēts aprakstoši *Blaenau Gwent* — ‘Augstienes Guenta’. 1996. gada 1. aprīlī distriktu reorganizēja par grāfistes boro, nodalot Laneli pagastu Monmutšīrai.

Administratīvi grāfiste dalās 12 komūnās, no kurām daļa veido pilsētas: Ebūveila ( iedzīvotāji sešās komūnās, administratīvais centrs), Tredēgara (), Ebertilēri (), Nantiglo un Blainaija () un Brinmaura ().

## Atsauces

## Ārējās saites
Vārpainā korinte

**Vārpainā korinte** (*Amelanchier spicata*) ir korinšu suga, kuras dabiskais izplatības areāls ir Ziemeļamerikā, taču suga ir plaši ieviesusies un tiek kultivēta Eiropā, kur vietām pārgājusi savvaļā. Latvijā suga ir sastopama nereti, arī Latvijā tā ir pārgājusi savvaļā un naturalizējusies. Auga ogas ir izmantojamas uzturā.

## Apraksts
Vārpainā korinte ir 1,5—5 m augsts krūms, dažreiz kokveidīgs. Miza brūna un zari kaili. Lapas ir plati eliptiskas vai ieapaļas, ar kātu, plātne kaila, zilganzaļa, mala sīkzobaina, gals noapaļots. Ziedi īsos ķekaros. Kauslapas smailas, vēlāk pie augļa stāvas, paliekošas. Vainaglapas baltas, brīvas, manāmi garākas nekā kauslapas. Auglis ogveidīgs, sulīgs, gatavības laikā zilganmelns, ar apsarmi. Zied maija beigās un jūnijā. Augļi nogatavojas augustā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Mežezera iela

**Mežezera iela** var būt:

* Mežezera iela — iela Rīgā;
* Mežezera iela — iela Baložos;
* Mežezera iela — iela Ogrē un Aizupēs;
* Mežezera iela — iela Babītes pagasta Dzilnuciemā;
* Mežezera iela — iela Ādažu pagasta Stapriņos.
Audio filtrs

thumb|250x250px| Digitālā domēna parametriskā izlīdzināšana.
**Audio filtrs** ir no frekvences atkarīga ķēde, kas darbojas audio frekvenču diapazonā, 0 Hz līdz 20 kHz. Ar audio filtru var pastiprināt, izlaist vai vājināt (izgriezt) vairākus frekvenču diapazonus. Pastāv vairāki filtru veidi audio signāla apstrādei, tostarp hi-fi stereo sistēmām, sintezatoriem, efektu blokiem, skaņas pastiprināšanas sistēmām, instrumentu pastiprinātājiem un virtuālās realitātes sistēmām.

## Veidi

; Zemā caurlaide
: Zemfrekvences filtri laiž cauri frekvences, kas ir zemākas par to robežfrekvencēm, un pakāpeniski vājina frekvences, kas pārsniedz robežfrekvences. Zemfrekvences filtri tiek izmantoti audio krosoveros, lai noņemtu augstfrekvences saturu no signāliem, kas tiek nosūtīti uz zemfrekvences skaļruņu sistēmu.

; Augstā caurlaide
: Augstfrekvences filtrs dara pretējo, izlaižot augstas frekvences virs robežfrekvences un pakāpeniski vājinot frekvences, kas ir zem robežfrekvences. Augstas caurlaidības filtru var izmantot audio krosoverā, lai noņemtu zemfrekvences saturu no signāla, kas tiek nosūtīts uz augstfrekvences skaļruņiem.

; Joslas caurlaide
: Joslas caurlaides filtrs pārraida frekvences starp divām robežfrekvencēm, vienlaikus vājinot tās, kas atrodas ārpus diapazona. Joslas izgriešanas filtrs vājina frekvences starp divām robežfrekvencēm, vienlaikus izlaižot tās, kas atrodas ārpus “noraidīšanas” diapazona.

; Viscaurlaide
: Viscaurlaides filtrs izlaiž visas frekvences, bet ietekmē jebkuras sinusoidālās sastāvdaļas fāzi atbilstoši tās frekvencei.

## Pielietojumi
Vairākos gadījumos, piemēram, grafisko izlīdzinātāju vai kompaktdisku atskaņotāju dizainā, filtri ir izstrādāti saskaņā ar objektīvu kritēriju kopumu, piemēram, caurlaides joslu, caurlaides joslas vājināšanu, apturēšanas joslu un apturēšanas joslas vājināšanu, kur caurlaides joslas ir frekvenču diapazoni, kuriem audio signāls ir vājināts mazāk par noteiktajiem griestiem, un apturēšanas joslas ir frekvenču diapazoni, kuriem audio ir jāsamazina par noteiktu minimumu. Sarežģītākos gadījumos audio filtrs var nodrošināt atgriezeniskās saites cilpu, kas līdzās vājināšanai ievieš rezonansi. Audio filtrus var arī izstrādāt, lai nodrošinātu pastiprinājumu, kā arī vājināšanu. Citos pielietojumos, piemēram, signāla apstrādei mūzikas instrumentiem, sintezatoriem vai skaņas efektiem, filtra estētika ir jāvērtē subjektīvi.

Audio filtrus var ieviest analogajās shēmās kā analogos filtrus vai digitālā signāla apstrādes kodā vai datora programmatūrā kā digitālos filtrus.

## Pašoscilācija
Pašoscilācija rodas, ja filtra robežfrekvences rezonanse vai Kvalitātes faktors Q ir uzstādīts tik augstu, ka iekšējā atgriezeniskā saite izraisa filtra ķēdes kļūšanu par sinusa viļņa oscilatoru.

## Atsauces
Jaunjelgavas vidusskola

**Jaunjelgavas vidusskola** ir Aizkraukles novada vidējās izglītības mācību iestāde, kas atrodas Uzvaras ielā 1 Jaunjelgavā. Mācības notiek no 1. līdz 12. klasei.

## Izglītības programmas
* Pamatizglītības programma (21011111)
* Speciālās pamatizglītības programma izglītojamajiem ar mācīšanās traucējumiem (21015611)
* Vispārējās vidējās izglītības programma (31016011)

## Vēsture
1567. gadā hercogs Gothards Ketlers izdeva pavēli uzcelt vai atjaunot Kurzemes un Zemgales hercogistes baznīcas un to uzraudzībā atvērt skolas. 1596. gadā pie luterāņu baznīcas atvēra Jaunjelgavas () latīņu skolu, kas atzīmēta 1646. gada pilsētas plānā.
Kopš 1807. gada pilsētā darbojās Jaunjelgavas apriņķa skola, 19. gadsimta sākumā izveidoja pilsētas elementārskolu, kurā no 1831. līdz 1834. gadam strādāja latviešu izcelsmes skolotājs Jānis Gerkāns.

20. gadsimta sākumā darbojās valsts sākumskolas zēniem un meitenēm, meiteņu privātskola un Ozoliņa tirdzniecības skola Jelgavas ielā 49 (tagad Jelgavas ielā 19) un valsts l. pakāpes Žīdu skola Rātūža un Brīvības ielas stūrī.
Pēc Pirmā pasaules kara 1919. gadā Jelgavas ielas ēkā sāka darboties sešklasīgā Jaunjelgavas pilsētas pamatskola, 1923. gadā atvēra septīto klasi un 1925. gadā pārcēla uz trīsstāvu ēku Strūgu ielā 2, kurā tolaik mācījās 287 skolēni. Tajā pašā ēkā atradās arī Jaunjelgavas žīdu skola. Līdztekus darbojās arī Vācu skola Lāčplēša ielā 12, kā arī Elstiņa un un Vanaga privātskolas.

Pilsētas valdes namā Lāčplēša ielā 11 (tolaik Katoļu ielā 10) darbojās Jaunjelgavas komercskola. Pēc Otrā pasaules kara 1946. gadā agrākajā pilsētas valdes ēkā atklāja Jaunjelgavas vidusskolu, par tās direktoru iecēla Kārli Krūmiņu. 1956. gadā Jaunjelgavas vidusskolai pievienoja Jaunjelgavas septiņgadīgo skolu ar krievu apmācības valodu.

Līdz 1977. gadam Jaunjelgavas vidusskolas galvenā ēka un vidusskolas klases atradās Lāčplēša (tolaik Sarkanarmijas) ielā 11, 5.—8. klases Jelgavas ielā 19 (bijušās pamatskolas ēkā), 1.—4. klases Jelgavas ielā 20, sākumskola Rīgas ielā 22, internāts Rīgas ielā 1, ēdnīca Rātuža ielā (tolaik Komjaunatnes ielā).
1977. gadā uzcēla Jaunjelgavas vidusskolas tagadējo ēku Uzvaras ielā 1.
1999. gadā pārtrauca mācības krievu valodā.

2026. gada 1. septembrī Jaunjelgavas vidusskolu plānots reorganizēt par Jaunjelgavas pamatskolu.

Jaunjelgavas Tirdzniecības skola.jpg|V. A. Ozoliņa Tirdzniecības skola Strūgu ielā 2 (1914)
Jaunjelgavas apriņķa skola 1916.jpg|Jaunjelgavas apriņķa skola vācu okupācijas laikā (1916)
Jaunjelgavas pilsētas pamatskola pirms 1925.jpg|Jaunjelgavas pilsētas pamatskola Jelgavas ielā (pirms 1925)
Jelgavas iela ar Jaunjelgavas pamatskolu pirms 1925.jpg|Jelgavas iela ar Jaunjelgavas pamatskolu kreisajā pusē (ap 1925)
Jaunjelgavas pilsētas pamatskola 1936.jpg|Jaunjelgavas pilsētas pamatskolas skolotāji un audzēkņi (1936)
Jaunjelgavas pilsētas komercskola pirms 1940.jpg|Jaunjelgavas pilsētas komercskola bijušajā pilsētas domes ēkā (pirms 1940)


## Atsauces
Pivdenne

**Pivdenne** () ir vairāku Ukrainas apdzīvotu vietu nosaukums.

* Pivdenne — pilsēta Odesas apgabalā
* Pivdenne — pilsēta Harkivas apgabalā 
* Pivdenne — ciemats Doneckas apgabalā
Miniatūru mākslas muzejs Tihos

**Henrika Jana Domiņaka profesionālais miniatūru mākslas muzejs Tihos** () ir unikāls muzejs, kas atrodas Tihu pilsētā, Polijā. Šis muzejs ir pazīstams ar savu plašo un daudzveidīgo miniatūru mākslas darbu kolekciju, kas aptver dažādus stilus, tehnikas un mākslas formas. Muzeja izveidotājs un vadītājs ir Henriks Jans Domiņaks. Muzejs izveidots, lai popularizētu profesionālo miniatūru mākslu un parādītu tās nozīmīgumu mūsdienu kultūrā un mākslā. Ekspozīcijas sastāvā ir gan vietējo, gan starptautisku mākslinieku radīti darbi no Zviedrijas, Ukrainas, kā arī Ungārijas un Brazīlijas, kas ļauj apmeklētājiem iepazīt miniatūru mākslas pasaules daudzveidību. Muzejs kalpo kā platforma mākslas izglītībai un radošai iedvesmai, piesaistot gan mākslas entuziastus, gan profesionāļus no dažādām pasaules malām.

Kopš  muzejs ir Polijas Republikas Kultūras un nacionālā mantojuma ministrijas pakļautībā.

Šis muzejs saņēmis vairākus apbalvojumus un godalgas, tostarp ordeni "Par nopelniem Polijas kultūrā" (2021), zelta goda zīmi par nopelniem Silēzijas vojevodistes labā (2020), zelta zīmi "Par nopelniem celtniecībā" (2021), balvu "Platīna uzņēmējdarbības lauva" (2020) un balvu "Izklaides zelta ērgļi" (2019), (2020), (2021), (2022), (2023).

## Atrašanās vieta
Muzejs atrodas Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē 322 kilometrus uz dienvidrietumiem no Varšavas, aptuveni 85,3 kilometrus uz rietumiem no Krakovas, 211 kilometrus uz dienvidaustrumiem no Vroclavas, un 69,8 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Cešinas (pilsēta pie pašas robežas ar Čehiju).

## Kolekcijas
[thumbnail|180px|"[Apokalipses četri jātnieki", pirmais jātnieks simbolizē – badu, otrais – karu, trešais – mēri, bet ceturtais – nāvi]]
[thumbnail|180px|"[Raclavices kauja" ir viena no slavenākajām muzejā apskatāmajām gleznām]]
[thumbnail|180px|"[Kauja par Varšavu (1920)|Brīnumam pie Vislas", kā Polijā dēvē uzvaru pār lielinieku iebrucējiem 1920. gada 13.-25. augustā pie Varšavas.]]
Muzeja kolekcija sastāv no aptuveni 1 000 mākslas darbiem. Visi muzejā esošie darbi un priekšmeti ir sagrupēti četrās kolekcijās:
* gleznas, kā arī iespieddarbi un zīmējumi;
* skulptūras un dekoratīvā māksla (keramika);
* faleristika, kā arī heraldika un simbolisms;
* aukstie ieroči.

## Atsauces un piezīmes

## Ārējās saites

* Muzeum Miniaturowej Sztuki Profesjonalnej Henryk Jan Dominiak w Tychach Oficiālā tīmekļa vietne
* Dominiak Henryk Jan, Biografia Indeks według kodu Grup Zawodowych: Sztuka, kultura i muzea, [w:] *Britishpedia, Encyklopedia Osobistości Rzeczypospolitej Polskiej*, BPH — British Publishing House Ltd, t. III., 2017, s. 245. .
* Dominiak Henryk Jan, Biografia Indeks według kodu Grup Zawodowych: Sztuka, kultura i muzea, [w:] *Britishpedia, Encyklopedia Osobistości Rzeczypospolitej Polskiej*, BPH — British Publishing House Ltd, t. VII., 2021, s. 251. .
* HÜBNERS WHO IS WHO, wydanie drukowane 2013, Henryk Jan Dominiak.
Dažādžauņi

**Dažādžauņi** (*Heterobranchia*) ir gliemežu klases apakšklase, kas iekļauj sevī gan sauszemes gliemežus un kailgliemežus, gan saldūdens un jūras gliemežus. Šo taksonu 1837. gadā izveidoja vācu dabaspētnieks Hermans Burmeisters. Šī ir viena no galvenajām gliemežu apakšgrupām, kuras pārstāvji ir plaši izplatīti visā pasaulē.

## Apraksts
Mantija ir vairogveidīga, dorsālajā pusē caurmērā plakana, diskveidīga vai pussfēriska. Čaula ir veidota pēc mantijas formas, reizēm var sastāvēt no vairākām daļām, vai arī tās vispār var nebūt. Visa ventrālā puse ir paplašināta, diskveidīga un veido ļoti lielu plakanu pēdu rāpošanai vai vertikālai peldēšanai. Žaunas ir zarotas vai ķemmjveidīgas, piestiprinātas pie dažādām ķermeņa daļām. Lielākā dažādžauņu daļa ir hermafrodīti. Daži īpatņi, iespējams, var būt bez vīrišķajiem dzimumorgāniem.

## Sistemātika
Dažādžauņu apakšklasē ir iekļautas 3 infraklases, kā arī tajās neietilpstošas izmirušās 3 virsdzimtas un 1 ģints:
* apakšklase: ***Heterobranchia*** Burmeister, 1837
:* infraklase: *[["Lower Heterobranchia"]]* Bouchet et al. 2017
:::* virsdzimta: *[[Architectonicoidea]]* J.E. Gray, 1850
:::* virsdzimta: *[[Cimoidea]]* Warén, 1993
:::* virsdzimta: *[[Mathildoidea]]* Dall, 1889
:::* virsdzimta: *[[Omalogyroidea]]* G.O. Sars, 1878
:::* virsdzimta: *[[Orbitestelloidea]]* Iredale, 1917
:::* virsdzimta: *[[Valvatoidea]]* Gray, 1840
:* infraklase: *[[Euthyneura]]* Spengel, 1881
::* subterklase: *[[Acteonimorpha]]* Bouchet et al. 2017
::* subterklase: *[[Ringipleura]]* Bouchet et al. 2017
::* subterklase: *[[Tectipleura]]* Bouchet et al. 2017
:* infraklase: *[[Mesoneura]]* Brenzinger, Schrödl & Kano, 2021
:::* virsdzimta: *[[Murchisonelloidea]]* T. L. Casey, 1904
:::* virsdzimta: *[[Rhodopoidea]]* Ihering, 1876
:::* virsdzimta: *[[Tjaernoeioidea]]* Warén, 1991
:* *[[incertae sedis]]*:
::::* ģints: *[[Masaevia]]* Guzhov & Shapovalov, 2019 †
:::* virsdzimta: *[[Acteonelloidea]]* Gill, 1871 †
:::* virsdzimta: *[[Nerineoidea]]* Zittel, 1873 †
:::* virsdzimta: *[[Streptacidoidea]]* Knight, 1931 †

(†) — izmirušu organismu grupa.

## Atsauces
Vītollapainā bumbiere

**Vītollapainā bumbiere** (*Pyrus salicifolia*) ir bumbieru suga, kuras dabiskais izplatības areāls ir no Turcijas līdz Irānai, taču suga ir introducēta arī citviet.

Vītollapainā bumbiere ir lapu koks, salīdzinoši neliela auguma, reti sasniedz 10–12 metru augstumu. Lapotne ir sudrabaina, virspusēji līdzīga vītolam. Ziedi ir lieli un balti, ar melnām putekšņlapām, pumpuri ir sarkani.

## Atsauces

## Ārējās saites
Abulas iela

**Abulas iela** var būt:

* Abulas iela — iela Rīgā;
* Abulas iela — iela Mārupē;
* Abulas iela — iela Smiltenē;
* Abulas iela — iela Trikātas pagasta Trikātā.

## Skatīt arī
* Abula iela — iela Valmierā.
Šārdžas emirāts

**Šārdžas emirāts** (, *Imārat Aš-Šāriqah*) ir viens no Apvienoto Arābu Emirātu septiņiem emirātiem. Tas ir trešais lielākais emirāts pēc platības un iedzīvotāju skaita. Emirāta platība ir 2590 km², bet iedzīvotāju skaits 2022. gadā bija 1,8 miljoni cilvēku. Emirāta administratīvais centrs ir Šārdža. Šārdžas emirāts izceļas ar bagātīgu kultūras un vēstures mantojumu, un tas bieži tiek dēvēts par Apvienoto Arābu Emirātu kultūras centru.

Šārdžas emirātu veido ne tikai teritorija ap Sārdžas pilsētu Persijas līča piekrastē, bet arī vairāki eksklāvi Indijas okeāna piekrastē. Šārdža ir arī vienīgais emirāts, kas robežojas ar visiem pārējiem emirātiem. Emirātā atrodas svarīgi saimnieciskie un tirdzniecības centri, kā arī daudzveidīga dabas ainava – no pludmalēm un kalniem līdz oāzēm un tuksnešiem. Šārdžas emirāta lomu valstī stiprina tā tradicionālās vērtības un mūsdienīgā attīstība, padarot to par pievilcīgu vietu gan tūristiem, gan investoriem.

## Ārējās saites
Cukurine

**Cukurine** () ir ciemats Ukrainas austrumos, Doneckas apgabalā, Pokrovskas rajona teritorijā. Cukurine atrodas netālu no Selidoves un Ukrajinskas.

## Vēsture
Ciemats dibināts 20. gadsimta sākumā netālu no Cukurihas dzelzceļa stacijas Ukrainas ogļrūpniecības attīstīšanās laikā ar vārdu **Podzemgaza**. Padomju Savienības laikā Cukurine bija pazīstama ar ogļu ieguves raktuvēm un terikoniem, kā arī intensīvu dzelzceļa satiksmi uz apkārtējām ogļu raktuvēm. Cukurine savu vārdu un pilsētciemata statusu ieguva 1965. gadā.

90. gados Cukurinē pārstāja iegūt ogles, bet to plūsma caur dzelzceļa staciju palielinājās, īpaši Kurahivkas virzienā. Kopš 2014. gada Cukurihas dzelzceļa stacijā pasažieru satiksme nepastāv.

Ukrainas atkrieviskošanas ietvaros Cukurines pilsētciemata statuss aizstāts ar ciemata statusu.

Donbasa kara laikā ciematā norisinājušās smagas kaujas. 2022. gadā Cukurine smagi cieta no kara postījumiem, kopš 2024. gada oktobra ciematu pārvalda Krievijas Federācijas Bruņotie spēki.

## Ģeogrāfija
Cukurine atrodas mērenā, kontinentālā klimata zonā ar karstām vasarām un aukstām ziemām. Ciematu divās daļās sadala dzelzceļš; Cukurinē atrodas pasts un skola.

## Demogrāfija
Pēdējo gadu desmitu laikā iedzīvotāju skaits ir samazinājies konfliktu un ekonomisko grūtību dēļ. 2022. gadā Cukurine iedzīvotāju skaits bija aptuveni 1700, taču, visticamāk, lielākā daļa iedzīvotāju ciematu pametuši smagu kauju un apšaužu dēļ.

## Atsauces

## Ārējās saites

* https://girnyk.dn.ua/ru/gorod/cukurino
Himera (filma)

**"Himera"** () ir 2023. gada Itālijas, Francijas un Šveices vēsturiskā komēdijdrāmas filma, kuras režisore un scenārija autore ir Alīče Rorvākere. Filmā galvenās lomas atveido Džošs O'Konors, Karola Dvarte, Vinčenco Nemolato, Alba Rorvākere un Izabella Rosellīni.

Filma stāsta par britu arheologu, kurš atgriežas mazā Toskānas ciematā, kur viņš ar kapu izlaupītāju bandu izposta senus etrusku kapus un pārdod nozagtos artefaktus melnajā tirgū.

Filmas "Himera" pirmizrāde notika  76. Kannu kinofestivālā, kur tā sacentās par Zelta palmas zaru. Filmu nominēja Itālijas *[[David di Donatello]]* balvai 13 kategorijās. Filma guva pozitīvu kritiķu vērtējumu, nodēvējot to par vienu no gada labākajām Itālijas filmām. Nacionālā kinofilmu pārraudzīšanas padome filmu "Himera" nosauca par vienu no piecām labākajām 2023. gada starptautiskajām filmām.

## Atsauces

## Ārējās saites
Torvaina

**Torvainas grāfistes boro** (; ) ir pirmās pakāpes administratīvā iedalījuma vienība (grāfistes boro) Velsā, Apvienotajā Karalistē. Atrodas Velsas dienvidaustrumos un robežojas ziemeļos un austrumos Monmutšīru, dienvidos — ar Ņūportu, bet rietumos — ar Kārfili un Blainaiguentu. Grāfistes administratīvais centrs ir Pontipūla, bet lielākā apdzīvotā vieta — Kumbrāna.

## Vēsture
Torvaina tagadējās robežās pirmoreiz izveidota izveidota 1974. gada 1. aprīlī, apvienojot Monmutšīras grāfistes Blainavonas, Kumbrānas un Pontipūlas urbānos distriktus un trīs pagastus un iekļaujot Guentas grāfistē kā distriktu. Distrikta nosaukums izvēlēts pēc tam cauri tekošās Luidas upes senā nosaukuma *Torfaen* — ‘Akmeņu lauzēja’. 1996. gada 1. aprīlī distriktu reorganizēja par patstāvīgu grāfistes boro.

Administratīvi grāfiste dalās 16 komūnās, no kurām daļa veido pilsētas: Kumbrāna ( iedzīvotāji astoņās komūnās), Pontipūla ( iedzīvotāji piecās komūnās, administratīvais centrs), Abersihana () un Blainavona ().

## Atsauces

## Ārējās saites
Nolaupīts

**"Nolaupīts"** () ir 2023. gada Itālijas, Francijas un Vācijas vēsturiskā drāmas filma, kuras režisors ir Marko Belokio. Filmā galvenās lomas atveido Enea Sala, Leonardo Maltēze un Paulo Pjērebons.

Filma stāsta par Edgardo Mortaru, sešus gadus vecu ebreju zēnu, kuru Pāvesta valsts 1858. gadā nolaupīja un sāka audzināt par kristieti.

Filmas "Nolaupīts" pirmizrāde notika  76. Kannu kinofestivālā, kur tā sacentās par Zelta palmas zaru. Filmu nominēja Itālijas *[[David di Donatello]]* balvai 11 kategorijās. Filma saņēma pozitīvu kritiķu novērtējumu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Staind

***Staind*** ir amerikāņu rokgrupa no Springfīldas pilsētas, Masačūsetsas štatā, kas izveidota 1995. gadā. Sākotnējā sastāvā veido vadošais vokālists un ritma ģitārists Ārons Lūiss, vadošais ģitārists Maiks Mušoks, basģitārists un bekvokālists Džonijs Eiprils un bundzinieks Džons Visockis. Grupa Staind ir ierakstījusi un izdevusi astoņus studijas albumus: *Tormented* (1996), *Disfunction* (1999), *Break the Cycle* (2001), *14 Shades of Grey* (2003), *Chapter V* (2005), *The Illusion of Progress* (2008), *Staind* (2011) un *Confessions of the Fallen* (2023).

Līdz šim visā pasaulē ir pārdoti vairāk nekā 15 miljoni grupas mūzikas albumu. Daudzi grupas singli ieņēmuši augstu vietu Amerikas un citu valstu mūzikas topos, tostarp dziesmas "It's Been Awhile", "Fade", "Price to Play", "So Far Away" un "Right Here".
[thumb|Staind solists [Ārons Lūiss 2012. gadā]]

## Grupas mūzikas stils, ietekme un dziesmu teksti
Grupas mūzika ir radīta tādos žanros kā alternatīvais metāls, Ņūmetāls, Postgrandžs, hārdroks.

Visi grupas dalībnieki par iedvesmas avotu minējuši grupas Pantera, Van Halen, Kiss, Led Zeppelin, Whitesnake, The Beatles, Alice in Chains, Black Sabbath, Pearl Jam, Nirvana, Stone Temple Pilots, Helmet, Korn, Crosby, Stills, Nash & Young un James Taylor.

Dziesmu tekstos grupa skar tādas tēmas kā: depresija, narkomānija, nodevība, nāve, attiecības. Dziesmā "Zoe Jane" no albuma 14 Shades of Grey solists Ārons Lūiss atklāj savas sajūtas par meitas piedzimšanu un kļūšanu par tēvu, savukārt "The Corner" no albuma The Illusion of Progress vokālists pārdomā savu audzināšanu. Tāpat ceturtā albuma dziesma “Layne” bija veltīta amerikāņu rokgrupas Alice in Chains līderim Leinam Steilijam, kurs 2002. gadā nomira no narkotiku pārdozēšanas. Dziesma apraksta šīs grupas ietekmi uz Staind mūziku, īpaši uz pašu Āronu Lūisu.

## Diskogrāfija
**Studijas albumi**
* *[[Tormented (Staind album)|Tormented]]* (1996)
* *[[Dysfunction (album)|Dysfunction]]* (1999)
* *[[Break the Cycle]]* (2001)
* *[[14 Shades of Grey]]* (2003)
* *[[Chapter V (Staind album)|Chapter V]]* (2005)
* *[[The Illusion of Progress]]* (2008)
* *[[Staind (albums)|Staind]]* (2011)
* *[[Confessions of the Fallen]]* (2023)

## Mūzikas video

## Atsauces

## Ārējās saites
* https://www.allmusic.com/artist/staind-mn0000178799
* https://www.discogs.com/artist/260747-Staind
*
Ebūveila

**Ebūveila** (; ) vai **Glīnebuja** () ir pilsēta Velsā, Blainaiguentas grāfistes boro lielākā apdzīvotā vieta un administratīvais centrs. Atrodas Velsas dienvidaustrumos Ebūvauras upes krastā  no Velsas galvaspilsētas Kārdifas centra un  no valsts galvaspilsētas Londonas.

## Vēsture
Līdz 18. gadsimta otrajai pusei tagadējā pilsētas teritorija bija pastorāls lauksaimniecisks apvidus. 1778. gadā tika uzbūvētas Ebūveilas dzelzs lietuves, ap kurām drīzumā atvēra vairākas akmeņogļu raktuves. 20. gadsimta vidū Ebūveilas tēraudlietuves bija vienas no lielākajām Eiropā; 1960. gados tajās bija nodarbināti ap 14 tūkstošiem cilvēku. Pēc tēraudrūpniecības sabrukuma Apvienotajā Karalistē, kad slēdza arī Ebūveilas rūpnīcas (pēdējā slēgta 2002. gadā), pilsētā bija augsts bezdarbs — viens no augstākajiem valstī.

## Atsauces

## Ārējās saites
Nevainīgā

**"Nevainīgā"** () ir 2024. gada ASV šausmu filma, kuras režisors ir Maikls Mohans. Filmā galvenās lomas atveido Sidnija Svīnija, Alvaro Morte un Benedeta Porkaroli.

Filma stāsta par jaunu sievieti, kura ierodas strādāt itāļu klosterī, taču tur atskārš tā šausminošos noslēpumus.

Filmas "Nevainīgā" pirmizrāde notika  *[[South by Southwest]]* filmu festivālā. ASV un Latvijā filmas pirmizrāde notika  un to izplatīja *[[Neon]]*. Filma saņēma galvenokārt pozitīvu kritiķu novērtējumu un bija finansiāli veiksmīga, nopelnot 35,3 miljonus ASV dolāru pie 9 miljonu dolāru budžeta.

## Atsauces

## Ārējās saites
Meža bumbiere

**Meža bumbiere** (*Pyrus pyraster*) ir bumbieru suga, kuras dabiskais izplatības areāls ir Eiropā un Tuvajos Austrumos. Latviju šķērso sugas areāla ziemeļu-ziemeļaustrumu robeža; tā ir diezgan reti sastopama visā Latvijas teritorijā, izņemot ziemeļaustrumu daļu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Usūrijas bumbiere

**Usūrijas bumbiere** (*Pyrus ussuriensis*) ir bumbieru suga, kuras dabiskais izplatības areāls ir no Ķīnas līdz Korejai, no Krievijas Tālajiem Austrumiem līdz Japānas ziemeļiem. Tas ir koks un aug galvenokārt mērenajā joslā.

Tiek nodalītas pasugas:

* *Pyrus ussuriensis* var. *hondoensis* (Nakai & Kikuchi) Rehder
* *Pyrus ussuriensis* var. *ussuriensis*.

## Atsauces

## Ārējās saites
Kumbrāna

**Kumbrāna** (, ; , ) ir pilsēta Velsā, Torvainas grāfistes boro lielākā apdzīvotā vieta. Atrodas Velsas dienvidaustrumos Luidas upes un Monmutšīras un Brekonas kanāla krastos  no Velsas galvaspilsētas Kārdifas centra un  no valsts galvaspilsētas Londonas.

## Vēsture
Ap 1179. gada Lantarnamā mūsdienu pilsētas dienvidos dibināta cisterciešu abatija. Pēc klosteru likvidēšanas tā nonāca privātā īpašumā un 18. gadsimtā to iegādājās Blevitu dzimta. Bleviti bija vieni no galvenajiem apvidus industrializācijas periodā — šeit tika būvēti kaļķa un ķieģeļu cepļi, ierīkotas dzelzsrūdas un akmeņogļu raktuves. Pie šīm ražotnēm izauga vairāki ciemi, no kuriem viens bija Kumbrāna — tās nosaukums nozīmē ‘Vārnu ieleja’. 19. un 20. gadsimtā šeit attīstījās metalurģija un metālapstrāde.

1949. gadā Kumbrāna tika izraudzīta par vienu no «jauno pilsētu» programmas pilsētām, lai piedāvātu jaunas nodarbinātības iespējas Dienvidvelsas ogļu rajona iedzīvotājiem. Pilsētas pamatdaļa tika izbūvēta laika posmā no 1959. līdz 1981. gadam. No 1978. līdz 1996. gadam Kumbrāna bija Guentas grāfistes administratīvais centrs.

## Atsauces

## Ārējās saites
Rojs Orbisons

**Rojs Keltons Orbisons** (, dzimis , miris ) bija amerikāņu dziedātājs un dziesmu autors. Viņš kļuva slavens ar savu spēcīgo vokālu, emocionālajām dziesmām un unikālo skatuves stilu, kas bieži ietvēra melnas brilles un vienkrāsainu apģērbu. Orbisons ir pazīstams ar tādiem hitiem kā *[[Oh, Pretty Woman]]*, *[[Crying (Roy Orbison dziesma)|Crying]]* un *[[Only the Lonely]]*.

## Biogrāfija
Rojs Orbisons dzimis 1936. gada 23. aprīlī Vernonas pilsētā, Teksasā, ASV. Viņš uzauga muzikālā ģimenē un sāka spēlēt ģitāru jau bērnībā. Savas karjeras sākumā Orbisons muzicēja grupā *The Teen Kings*, taču viņš kļuva plaši pazīstams pēc līguma noslēgšanas ar *[[Monument Records]]* 1960. gadā.

### Karjeras izaugsme
Orbisona lielākie panākumi bija 1960. gadu sākumā, kad viņa dziesmas kļuva par starptautiskiem hitiem. Viņa spēcīgā balss un unikālie skaņdarbi, kas bieži izteica skumjas un melanholiju, piesaistīja plašu auditoriju. 1980. gados Orbisons pievienojās grupai *[[The Traveling Wilburys]]*, kurā darbojās kopā ar tādiem māksliniekiem kā Bobs Dilans, Džordžs Harisons, Toms Petijs un Džefs Linns.

Rojs Orbisons ir saņēmis vairākas prestižas balvas, tostarp ''Grammy'' balvu, un 1987. gadā viņš tika iekļauts Rokenrola slavas zālē, atzīstot Orbisona ieguldījumu mūzikas industrijā.

## Nāve
Rojs Orbisons miris 1988. gada 6. decembrī no sirdstriekas savās mājās Hendersonvilā, Tenesī štatā. Viņš bija tikai 52 gadus vecs.

## Diskogrāfija

### Studijas albumi

## Skatīt arī
* *[[The Traveling Wilburys]]*

## Ārējās saites
* Oficiālā mājaslapa
Manipūru valoda

**Manipūru valoda** jeb **meitei valoda** (ꯃꯩꯇꯩꯂꯣꯟ, *meiteilon*) ir tibetiešu—birmiešu valodu saimes valoda, kurā galvenokārt runā Manipuras štata iedzīvotāji Indijā. Tā ir viena no astoņām klasiskajām indiešu valodām, ko atzinusi Indijas valdība, un tai ir bagāta literārā un kultūras vēsture. Manipūru valoda ir iekļauta Indijas konstitūcijas 8. sarakstā, kas nodrošina tai īpašu aizsardzību un atbalstu no valsts puses. Tiek lēsts, ka valodā runā vairāk nekā trīs miljoni cilvēku ne tikai Indijā, bet arī kaimiņvalstīs un citur. Manipūru valoda ir Manipuras štata oficiālā valoda, un tā tiek izmantota gan administratīvā, gan izglītības sfērā. Tā ir arī viena no oficiālajām valodām Asamas štatā.

Manipūru valodai ir nozīmīga loma manipūru tautas identitātes veidošanā, kalpojot kā galvenais saziņas līdzeklis starp dažādām šī reģiona etniskajām grupām. Manipūru valodai ir arī savs rakstības sistēmas veids — meitei raksts —, kas pēdējos gados piedzīvojis renesansi. Vēsturiski manipūru valodas pierakstīšanai daļēji izmantota bengāļu rakstība.

## Atsauces

## Ārējās saites
Sergejs Buņačenko

thumb|Sergejs Buņačenko
**Sergejs Buņačenko** (; dzimis , miris ) bija padomju armijas ģenerālmajors, kurš Otrā pasaules kara laikā pārgāja vācu pusē un kļuva par vienu no Krievu Atbrīvošanas armijas (ROA) komandieriem.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1902. gada 5. septembrī Kurskas guberņā ukraiņu izcelsmes ģimenē.

Dienējis Sarkanajā armijā kopš 1920. gada un piedalījās Krievijas pilsoņu karā. 1930. un 1940. gados ieņēma vairākus vadošus amatus Padomju armijā un tika atzīts par spējīgu komandieri.

Otrā pasaules kara laikā, 1942. gadā, kaujās pie Harkivas viņš nonāca vācu gūstā. Pēc sagūstīšanas Buņačenko pievienojās vāciešiem un kļuva par vienu no redzamākajiem ROA virsniekiem. Viņš vadīja 1. ROA divīziju, kas tika izveidota 1945. gadā un kļuva par galveno Krievu Atbrīvošanas armijas vienību. 1945. gada pavasarī viņa divīzija tika iesaistīta kaujās pret Padomju armiju pie Oderas, taču cieta smagus zaudējumus un atkāpās.

1945. gada maijā Buņačenko divīzija piedalījās Prāgas sacelšanās atbalstīšanā pret vāciešiem, palīdzot čehoslovākiem atbrīvoties no nacistu okupācijas. Pēc sacelšanās viņa vienība padevās rietumu sabiedrotajiem, cerot uz labvēlīgāku attieksmi nekā no Padomju Savienības. Neskatoties uz mēģinājumiem izvairīties no izdošanas, Buņačenko tika nodots Padomju Savienībai. 1946. gadā Buņačenko tika tiesāts par nodevību kopā ar Andreju Vlasovu un citiem ROA līderiem un pakārts.

## Ārējās saites
Himera (nozīmju atdalīšana)

**Himera** var būt:

* Himera (*Χίμαιρα*) — briesmonis grieķu mitoloģijā;
* Himera (*Ἱμέρα*) — bijusī sengrieķu pilsēta Lielajā Grieķijā;
* Himera — organismi vai audi ģenētikā, kas sastāv no šūnām ar dažādu ģenētisko informāciju;
* "Himera" — 2023. gada Itālijas, Francijas un Šveices vēsturiskā komēdijdrāmas filma;
Pontipūla

**Pontipūla** (; , ) ir pilsēta Velsā, Torvainas grāfistes boro administratīvais centrs. Atrodas Velsas dienvidaustrumos Luidas upes un Monmutšīras un Brekonas kanāla krastos  no Velsas galvaspilsētas Kārdifas centra un  no valsts galvaspilsētas Londonas.

## Vēsture
Pontipūla ir viena no senākajām Velsas industriālajām pilsētām — jau 15. gadsimtā šeit darbojās dzelzs cepļi. 16. gadsimtā ar Henberiju dzimtas atbalstu dzelzs ieguve šeit attīstījās rūpnieciskos mērogos — 1536. gadā šeit uzbūvēta pirmā domnas krāsns. Apkārtnē tika ierīkotas vairākas dzelzsrūdas un akmeņogļu raktuves. 1690. gadā Pontipūlai piešķirts tirgus pilsētas statuss. Pontipūlā pirmoreiz pasaulē tika ieviesta dzelzs velmēšanas tehnoloģija, kas ļāva šeit plašos apmēros ražot skārdu. 18. gadsimta vidū, kad rūpnieciskās revolūcijas ietekmē strauji attīstījās Dienvidvelsas industriālās pilsētas, Pontipūla nevarēja konkurēt ar ģeogrāfiski izdevīgāk izvietotajām pilsētām, bet saglabāja savu skārda ražošanas nišu. 20. gadsimta vidū, līdz ar metalurģijas panīkumu visā valstī, Pontipūla saskārās ar ievērojamu bezdarbu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Ņūporta (grāfistes boro)

**Ņūportas lielpilsēta un grāfistes boro** (; ) ir lielpilsēta un grāfistes boro Apvienotajā Karalistē,  Velsas dienvidaustrumos, Guentas saglabātajā grāfistē. Atrodas Bristoles līča krastā pie Askas upes ietekas, robežojas dienvidrietumos ar Kārdifu, rietumos — ar Kārfili, ziemeļos — ar Torvainu, bet austrumos — ar Monmutšīru. Pēc iedzīvotāju skaita tas ir septītais lielākais Velsas apgabals. Boro lielākā apdzīvotā vieta un administratīvais centrs ir Ņūporta; tā veido 83% no boro iedzīvotāju skaita un 42% no tā platības.

## Vēsture
Askas upes grīva bijusi apdzīvota jau kopš bronzas laikmeta. Mūsu ēras 75. gadā Romas impērija šeit uzbūvēja Iskas Augustas (*Isca Augusta*) cietoksni (mūsdienās – Kairleona), kas bija apdzīvots vismaz līdz 380. gadam.

11. gadsimta beigās normaņi lejpus Kairleonas uzbūvēja pirmo Ņūportas cietoksni, pie kura izauga pilsēta, kas savu pirmo hartu ieguva 1314. gadā. 1535. gadā Velsiešu markas teritorijā izveidota vēsturiskā Monmutšīras grāfiste, kas aptuveni iekļāva mūsdienu Monmutšīras, Blainaiguentas, Torvainas un Ņūportas apgabalus. Grāfistes galvenā pilsēta bija Monmuta, bet šerifa ofiss un tiesa atradās Ņūportā. 1889. gadā Monmutšīra tika reorganizēta par administratīvo grāfisti; tās padome atradās Ņūportā. 1891. gadā Ņūportai piešķīra no Monmutšīras patstāvīgas grāfistes boro statusu.

Jau kopš 16. gadsimta Monmutšīras un Ņūportas kā Velsas sastāvdaļas statuss bija neskaidrs. 19. gadsimta otrajā pusē angļu valoda kļuva par dominējošo pilsētā un tās apkārtnē, kā rezultātā vēl vairāk tika apstrīdēta Monmutšīras grāfistes piederība Velsai. Šo teritoriju statuss kā Velsai piederošas tika nostiprināts ar 1972. gada Pašvaldību likumu, kad tika likvidētas Monmutšīras grāfiste un Ņūportas grāfistes boro un izveidota Guentas grāfiste Velsas sastāvā; Ņūporta tika reorganizēta kā viens no tās distriktiem. Ņūporta bija Guentas administratīvais centrs no 1974. līdz 1978. gadam, kad to pārcēla uz Kumbrānu.

Guentas grāfiste kā administratīvā vienība tika izformēta 1996. gada 1. aprīlī, Ņūportas grāfistes boro izveidojot par patstāvīgu pirmās pakāpes administratīvā iedalījuma vienību.

2002. gadā sakarā ar karalienes Elizabetes II valdīšanas zelta jubileju Ņūporta ieguva lielpilsētas statusu; tā turētājs ir Ņūportas grāfistes boro.

## Administratīvais iedalījums
Ņūportas grāfistes boro iedalās 29 komūnās, 18 no kurām veido Ņūportas pilsētu ar  iedzīvotājiem. Pārējā teritorija ir lauku apvidus vai industriālās teritorijas.
 
## Atsauces

## Ārējās saites