open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Aalto-2

***Aalto-2*** ir Somijas pirmais Zemes mākslīgais pavadonis.  Nanopavadonis ir daļa no Eiropas Komisijas finansētās Zemes apakšējās termosfēras izpētes programmas *[[QB50]]* (kods ***QB50 FI01***). *Aalto-2* 2017. gada aprīlī ar kravas kuģi *[[OA-7|Cygnus OA-7]]* nogādāts Starptautiskajā kosmosa stacijā, no kurienes brīvā lidojumā orbītā palaists maijā.

*Aalto-2* izgatavoja Ālto Universitāte. Darbs pie projekta sākts 2012. gadā.  Kosmiskais aparāts veidots pēc *[[CubeSat]]* *2U* formas standarta ar masu aptuveni 2 kg.

Zinātniskā krava *QB50* projektam ir daudzadatu Lengmīra zonde *mNLP* elektronu blīvuma noteikšanai apkārtējā vidē. Tā izstrādāta Oslo Universitātē.

## Lidojuma gaita
*Aalto-2* tika palaists  15:11 UTC kravas kuģa *[[OA-7|Cygnus OA-7]]* hermētiskajā nodalījumā ar nesējraķeti Atlas V/401 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma *SLC-41*.
22. aprīlī *Cygnus* ieradās stacijā.

25. maijā 11:55 UTC trīs *2U* pavadoņi, to skaitā *Aalto-2*, tika palaisti brīvā lidojumā no *Nanoracks NRCSD-11* izmešanas ierīces, kuru turēja *[[Kibo (SKS)|Kibo]]* moduļa manipulators.

## Atsauces

## Ārējās saites
* ''Aalto-2'' vietne
* Aalto 2 (QB50 FI01) Gunter Dirk Krebs
Toms Dimulēns

**Toms Dimulēns** (; dzimis ) ir bijušais Nīderlandes šosejas riteņbraucējs, 2017. gada ''Giro d'Italia'' uzvarētājs.

Dimulēns bija zināms kā prasmīgs individuālā brauciena speciālists, tomēr pierādīja sevi arī kā kalnu braucējs.

## Karjera
2017. gadā viņš kļuva par pirmo Nīderlandes braucēju, kurš uzvarējis *[[Giro d'Italia]]* un tās pašas sezonas beigās uzvarēja arī Pasaules čempionātā individuālajā braucienā.

2019. gada augustā tika ziņots, ka Dimulēns pēc sezonas beigām pievienosies ** komandai.

2021. gada janvārī Dimulēns un komanda paziņoja, ka viņš uz nenoteiktu laiku pārtrauks dalību sacensībās. Dimulēns to pamatoja ar vēlmi labāk izprast savu motivāciju sportā un tās ietekmi uz personīgo dzīvi. Maijā viņš paziņoja, ka vēlas atgriezties sacensībās jūnijā, startējot 2021. gada ''Tour de Suisse'', lai sagatavotos Tokijas olimpiskajām spēlēm. Tajās viņš ieguva sudraba medaļu individuālajā braucienā, atkārtojot iepriekšējo spēļu rezultātu. Dimulēns 2021. gada sezonu noslēdza ātrāk pēc tam, kad viņu treniņu laikā notrieca autobraucējs.

2022. gada jūnijā paziņoja, ka sezonas beigās beigs karjeru, bet to noslēdza jau augustā.

2026. gada janvārī kļuva par *[[Amstel Gold Race]]* sacensību direktoru.

## Sasniegumi lielajās tūrēs

## Atsauces

## Ārējās saites
AquAdvantage lasis

**''AquAdvantage'' [[lasis]]** ir ģenētiski pārveidots Atlantijas lasis, kuru izveidoja uzņēmums *AquaBounty Technologies*. Tas ir ātri augošs lasis, kas pārsniedz savvaļas Atlantijas laša lielumu, un sasniedz tirgus lielumu 16—18 mēnešos (savvaļas Atlantijas lasis šo lielumu sasniedz 3 gadu laikā). Ģenētiskā pārveidošana ir sniegusi *AquAdvantage* lasim spēju augt visa gada garumā, nevis tikai pavasarī un vasarā. Lašu akvakultūras ir ekonomiski nozīmīga nozare, kas turpina attīstīties. *AquAdvantage* lasi audzē komerciālajās akvakultūrās dažādās vietās pasaulē, piemēram, ASV, Norvēģijā un Panamā. 

## Ģenētiskā pārveidošana
Pirmo *AquAdvantage* lašu līniju izveidoja 1989. gadā, Atlantijas laša ikros injicējot opAFP-GHc2 gēna konstrukciju, kas saturēja promoteru un terminējošo rajonu no okeāna mencas (*Zoarces americanus*) antifrīza gēna (*antifreeze gene*) un augšanas hormona gēnu no karaliskā laša (*Oncorhynchus tshawytscha*). 99% *AquAdvantage* lašu ir triploīdi, kas samazina to krustošanās iespēju ar savvaļas tipa lašiem.   

## Atsauces
Baltupe (Lētīžas pieteka)

**Baltupe** (arī **Baltupīte**) ir Lētīžas labā krasta pieteka Saldus un Kuldīgas novados.

Izteka uz rietumiem no Dzirām. Tek ziemeļu virzienā. Ietek Lētīžā uz austrumiem no Nīkrāces. Baltupi šķērso valsts autoceļš P106 (Ezere — Embūte — Grobiņa). Netālu no upes atrodas Meldzere.

## Atsauces
Vasile Aleksandri

**Vasile Aleksandri** (; dzimis , miris ) bija rumāņu dzejnieks, rakstnieks, dramaturgs, publicists un politiķis. Aleksandri pazīstams kā rumāņu folkloras vācējs. Viens no Rumānijas valsts izveides jeb Moldāvijas un Valahijas kņazistu apvienošanās kustības līderiem. 

Mācījies un dzīvojis Parīzē, ceļojis pa Eiropu. Pēc Rumānijas nodibināšanās bija Rumānijas ārlietu ministrs. 1860. gadā apmetās Jasu žudeca Mirčešti ciemā, kur nodzīvoja līdz mūža galam.

## Ārējās saites

* 
*
Žaugupe (ciems)

**Žaugupe** ir ciems Balvu novada Balvu pagastā. Atrodas pagasta ziemeļaustrumu daļā 8 km no pagasta centra Naudaskalna, 2 km no novada centra Balviem un 222 km no Rīgas.

Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P35, Žaugupes krastā.

1897. gadā *Жогупе* ciemā bija 13 sētas ar 163 cilvēkiem.

## Atsauces
Aizpurve (Bērzkalnes pagasts)

**Aizpurve** ir ciems Balvu novada Bērzkalnes pagastā. Atrodas pagasta ziemeļaustrumu daļā 10 km no pagasta centra Bērzkalnes, 12 km no novada centra Balviem un 231 km no Rīgas.

Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V471 (Dubļeva—Moziņki).

1897. gadā ciemā bija 6 sētas ar 55 cilvēkiem, bet *Заболотье* ciemā 5 sētas ar 52 cilvēkiem.

## Atsauces
Garstērdele

**Garstērdele** var būt:
* Garstērdele — apdzīvota vieta Balvu novada Bērzkalnes pagastā;
* Garstērdele — apdzīvota vieta Balvu novada Susāju pagastā.
2013. gada Zilupes novada domes vēlēšanas

**2013. gada [[Zilupes novads|Zilupes novada]] domes vēlēšanas** notika  2013. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Zilupes novada domē tika ievēlēti 9 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 2 kandidātu saraksti, kas veidoti no 13 kandidātiem. Zilupes novadā vēlēšanas notika 4 iecirkņos.

Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva "Saskaņas centrs" (83,2%), bet novada domē 1 vietu ieguva arī otrs saraksts "Attīstībai". Zilupes novada domes vēlēšanās piedalījās 977 vēlētāji jeb 38,62% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 976, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 890 vēlētāji.

## Kandidātu saraksti

## Ievēlētie deputāti

## Atsauces

## Ārējās saites
* Kandidātu saraksti
* Vēlēšanu rezultāti
* Balsotāju aktivitāte
Piesardzības princips

**Piesardzības princips** nosaka, ka gadījumos, kuros nav skaidru zinātnisku pierādījumu par nopietnu vai neatgriezenisku kaitējumu, ko var radīt tehnoloģijas, bet šāds apdraudējums ir zinātniski ticams, būtu jāpiemēro darbības (aizliegumi vai ierobežojumi), kas šo kaitējumu var novērst. Šis princips tiek izmantots daudzās jomās - dabas aizsardzībā, tirdzniecībā, veselības aprūpē, un bieži tiek uzskatīts par nozīmīgāko principu ilgtspējīgas attīstības veicināšanai.  

Pastāv dažādas piesardzības principa definīcijas starptautiskos dokumentos, piemēram, Rio deklarācijā "Par vidi un attīstību" un UNESCO ziņojumā "Piesardzības princips". Šīs definīcijas ietver vienotus elementus, piemēram, to, ka piesardzības princips tiek piemērots, ja pastāv kaitējuma risks dabai vai iespējamas sekas, kas apdraud nākamo paaudžu dzīvi. 

Piesardzības princips bieži tiek attiecināts uz tehnoloģijām, kuru ietekme uz vidi un cilvēka veselību ilgtermiņā vēl nav pietiekami izpētīta, piemēram, uz ģenētiski pārveidotiem organismiem.

Pielietojot šo principu, ir svarīgi saprast atšķirību starp ticamību un iespējamību. Principa mērķis nav nodrošināt "nulles risku", bet gan sasniegt pēc iespējas zemāku riska vai apdraudējuma pakāpi. Piesardzības principa piemērošana nebalstās uz emocijām, bet gan uz racionāliem lēmumiem un ētikas principiem.

## Vēsture
Piesardzības principa ideja radusies 1970. gados. Kā piemērs piesardzības principa izmantošanas nepieciešamībai bieži tiek minēts azbests un šī materiāla radītās negatīvās sekas uz cilvēku veselību 20.gadsimtā. Azbesta ieguve un ražošana netika ierobežota un pārtraukta ļoti ilgi tieši tādēļ, ka zinātniskie pētījumi nebija pilnīgi pierādījuši cēlonību starp azbestu, azbestozi un mezoteliomu. 

## Kritika
Piesardzības princips bieži tiek kritizēts par to, ka dažādi jauno tehnoloģiju ierobežojumi un aizliegumi, kas pamatoti ar piesardzību, aizkavē zinātnes progresu.
## Atsauces
Auzāji

**Auzāji** ir ciems Balvu novada Bērzkalnes pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā 8 km no pagasta centra Bērzkalnes, 9 km no novada centra Balviem un 229 km no Rīgas.

Apdzīvotā vieta atrodas netālu no autoceļa V471 (Dubļeva-Moziņki).

1897. gadā ciemā bija 4 sētas ar 48 cilvēkiem.
## Atsauces
Babītes Kultūrizglītības centrs

**Babītes Kultūrizglītības centrs** ir kultūras iestāde, kas atrodas Jūrmalas ielā 14A, Piņķos, Mārupes novadā. Ēka ir izvietota trīs stāvos. Pirmajā stāvā atrodas Babītes bibliotēka un garderobe, savukārt pārējos divos - lielā zāle un Babītes mūzikas skola. Stāvus savieno kāpnes un lifts. Lielajā zālē regulāri tiek rīkoti koncerti un pasākumi. Bibliotēkā pieejama lasītava un datorpakalpojumi, kā arī skatāmas izstādes.
Sarkodīnvicaiņi

[thumb|200px|Sarkodīnvicaiņu pārstāvis: [amēba *Chaos carolinense*.]]
**Sarkodīnvicaiņi** (*Sarcomastigophora* no gr. sarcodes — "gaļīgs") ir polifilētisks vienšūņu tips, kura pārstāvji pārvietojas ar pseidopodiju (māņkājiņu) vai arī ar vicu palīdzību. Ir zināms ap 18 000 sarkodīnvicaiņu sugu.

Šo vienšūņu kustības organellas pamatā ir vai nu pseidopodijas, vai arī viciņas. Barības satveršana un uzņemšana arī notiek ar šo struktūru palīdzību.
Šis taksons apvieno *Sarcodina* un *Mastigophora* grupas pēc Bučli (*Otto Bütschli*) sistēmas. Jau drīz pēc Bučli speciālisti nāca pie kopīga viedokļa, ka šīs divas grupas iespējams ir radniecīgas, jo kā daudzi vicaiņi veido pseidopodijas, tā arī daudzām amēbu sugām īpašos apstākļos veidojas viciņas. Pie tam ir amēbu sugas, kuru dzīves ciklā ir obligāta vicaiņu stadija.
Protams var šaubīties, vai tiešām šīs īpatnības attaisno šo divu taksonu apvienošanu vienā monofilētiskā grupā, jo pārējās lietās tās pārstāvji izrāda tik lielas atšķirības savā ultrastruktūrā, ka dot precīzu raksturojumu šim tipam nav iespējams.

## Sistemātika
Sarkodīnvicaiņu tips tiek dalīts 3 apakštipos: Mastigophora, Opalinata un Sarcodina.

## Ārējās saites
Vicaiņi

[thumb|200px|Vicaiņu pārstāvji: [Zaļā eiglēna|zaļās eiglēnas (*Euglena viridis*)]]
**Vicaiņi** (*Mastigophora*, *Flagellata*) ir vienšūņu apakštips, kura pārstāvjiem ir viena vai vairākas vicas (parasti līdz četrām), kas kalpo kā pārvietošanās organellas. Viena īpatņa vicas var būt dažāda garuma ar atšķirīgam papildus struktūrām. Parasti vicaiņi ir sīki organismi, kuru izmērs reti pārsniedz 50 μm. Kodols parasti ir viens. Dažas formas ir spējīgas uz dzimumvairošanos.
Oglekļa asimilācija vicaiņiem var notikt dažādos veidos. Bieži tie fotosintezē. Šādas formas un tām radniecīgie bezkrāsainie vienšūņi tiek apvienoti Phytomastigophorea klasē. Bezkrāsainās heterotrofās sugas attiecīgi tiek iedalītas Zoomastigophorea klasē. Tā kā vienā un tajā pašā grupā (piemēram starp *Euglenida*) var būt atrodamas gan vienas, gan otras formas, tad šāds dalījums rada problēmas.

## Morfoloģija
Vicaiņu protoplazma dalās plānā — ārējā caurspīdīgas ektoplazmas slānī un graudainā — dziļākajā endoplazmā.

### Apvalks
Gandrīz visus vicaiņus klāj diezgan blīvs, elastīgs apvalks — pelikula, no kuras atkarīga ķermeņa pastāvīgā, parasti iegarenā forma. Bez tam dažas formas var veidot ārēju aizsargapvalku vai pat bruņas, kas sastāv no celulozes plātnītēm.

### Pārvietošanās organellas
Vicaiņi pārvietojas ar vienas vai vairāku vicu palīdzību. Reizēm tās var būt līdz pat astoņām un pat vairāk. Vicas ir smalki pavedienveida vai lentveida protoplazmas izaugumi, kas spēj ātri vibrējot kustēties. Vicas atiet no bazālajiem graudiņiem — īpatnējiem, sīkiem ķermenīšiem, kas atrodas protoplazmā.
Dažām formām (no *[[Rhizomastigina]]* kārtas) līdztekus vicām veidojas arī pseidopodijas. Tas norāda uz vicaiņu radniecību ar sakņkājiem.
Laba darīšanas princips

**Laba darīšanas princips** ir viens no bioētikas principiem, kas ietver morālu pienākumu pēc iespējas palielināt potenciālos ieguvumus un samazināt iespējamo kaitējumu gan praktiskajā medicīnā, gan bioloģijas un biomedicīnas pētījumos ar cilvēku iesaisti. 

## Medicīnā
Saskaņā ar šo principu galvenais ārsta pienākums pret pacientu ir izsvērt potenciālos ieguvumus attiecībā pret riskiem. Ideālā gadījumā medicīnā laba darīšana iekļauj nesavtīgu rīcību un palīdzību citiem visos gadījumos, taču no ārstiem ikdienā netiek sagaidīta šāda rīcība. Tomēr medicīnas ideālais mērķis ir absolūta veselība un labklājība visiem pacientiem, tādēļ ārstiem ir jācenšas gūt arvien jaunas zināšanas un metodes sava darba pilnveidošanai. 

Viena no biežākajām bioētikas problēmām saistīta ar laba darīšanas un nekaitēšanas izvērtēšanu. Medicīnā ar to bieži sastopas situācijās, kad nepieciešams izvērtēt potenciālos ieguvumus un riskus, veicot dažādas medicīniskas manipulācijas. Ārsta pienākums ir informēt pacientu par iespējamajiem ieguvumiem un riskiem. Gala lēmumu pieņem pacients, tomēr jebkurā gadījumā ieguvumiem ir jāatsver riski, lai ārsta rīcība būtu ētiska.

Atsevišķās situācijās laba darīšanas princips tiek vērtēts kā svarīgāks par autonomijas principu. Tie ir gadījumi, kad ārsti sniedz labāko iespējamo aprūpi pacientam, nekonsultējoties ar pacientu, vai neņemot vērā viņa vēlmes, piemēram, gadījumos kad tiek aprūpēti pacienti ar pašnāvnieciskām tieksmēm. Šādi pacienti ir drauds paši sev un tie nespēj rīkoties saskaņā ar savām labākajām interesēm. Tomēr ētiskas problēmas rada tas, ka pacienti atšķirīgi domā, kas ir labums un kas kaitējums, piemēram, jautājumos, kas saistīti ar eitanāzijas legalizēšanu. Nozīmīgs laba darīšanas principa pielietošanas piemērs ir sabiedrības veselības veicināšanas pasākumi.

## Bioloģijas un biomedicīnas pētījumos
Laba darīšanas princips bioloģijā un biomedicīnā tiek attiecināts uz pētījumiem, kuros ir iesaistīti cilvēki, un tā īstenošanu nosaka dažādi starptautiski un nacionāli dokumenti, piemēram, Helsinku deklarācija.  Tas tiek īstenots, pētījumos piedaloties kompetentiem zinātniekiem, veidojot labas prakses standartiem atbilstošu pētījuma dizainu  un nodrošinot pētījuma subjektu tiesību aizsardzību. Īpaši nozīmīga šī principa īstenošanā ir risku un ieguvumu izvērtēšana. Risku izvērtēšanu veic pētnieki un pētījumu ētikas komiteja. Bioloģijas un biomedicīnas pētījumos ar cilvēku iesaisti riski vienmēr ir pēc iespējas jāsamazina. Ir jāizvērtē ne tikai fiziskie, bet arī psiholoģiskie, sociālie un ekonomiskie riski un ieguvumi pētījuma subjektiem. Jāņem vērā arī riski pētījuma subjekta privātumam. Izvērtējot riskus, jāņem vērā arī riski un ieguvumi potenciālā pētījuma dalībnieka radiniekiem (piemēram, cilvēka genoma pētījumos) un sabiedrībai kopumā, tomēr par primārajiem ir uzskatāmi kaitējuma un apgrūtinājuma riski pašam pētījuma subjektam. Pētījumos, kuros ir paredzams tiešs ieguvums pētījuma subjektam, var būt pieļaujams augstāks risks, tomēr pastāv noteiktas riska pakāpes un kaitējuma veidi, kas nav pieļaujami pat tad, ja persona brīvprātīgi piekrīt piedalīties šādā pētījumā. 

## Atsauces
Skalica

**Skalica** () ir pilsēta Slovākijā, Trnavas apgabala Skalicas apriņķa centrs Zāhorjes reģionā. 

## Vēsture
Skalica rakstos pirmoreiz minēta 1217. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas Skalica līdz 1918. gadam atradās Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Sakolca (*Szakolca*). 1372. gadā Ungārijas karalis Lajošs I piešķīra Skalicai pilsētas tiesības. 17. gadsimtā Skalica bija pēc iedzīvotāju skaita piektā Slovākijas pilsēta. 19. gadsimtā līdz ar Martinu un Ružomberoku, Skalica izvirzījās par vienu no slovāku nacionālās kustības centriem. 1918. gada 6. novembrī Skalica uz desmit dienām kļuva par Slovākijas *de facto* galvaspilsētu. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1993. gada — neatkarīgās Slovākijas pilsēta. 

## Cilvēki
2001. gadā absolūtais vairākums (94,84 %) pilsētas iedzīvotāju bija slovāki, dzīvoja arī čehi (3,61 %). Pēc reliģiskās pārliecības — katoļi (70,15 %), nereliģiozi (19,92 %) un luterāņi (6,67 %).

Skalicā dzimuši kardināls Jānošs Čerhohs (*Csernoch János*, 1852 - 1927), kā arī hokejisti Jurajs Mikūšs (*Juraj Mikúš*, 1987) un Žigmunds Pālfijs (*Žigmund Pálffy*, 1972).

## Ārējās saites
*
Tudors Argezi

**Tudors Argezi** (; dzimis , miris ), īstajā vārdā **Jons Nae Teodoresku** (*Ion Nae Theodorescu*), bija rumāņu dzejnieks un rakstnieks, viens no redzamākajiem rumāņu dzejniekiem starp pasaules kariem.

Pirmoreiz publicējies 1896. gadā. Četrus gadus pavīdīja klosterī Cernicā, kur centās kļūt par mūku. 1905. gadā pameta Rumāniju un apmetās Šveicē. 1910. gadā atgriezās dzimtenē. Argezi kā dzejnieka reputācija nostriprinājās, kad 1927. gadā tika publicēts dzejoļu krājums *Cuvinte potrivite*. Pirmā pasaules kara laikā ieņēma provācisku pozīciju, tāpēc tika arestēts, bet Otrā pasaules kara laikā tika ieslodzīts par pretvācu satīras publicēšanu. Pēc komunistu varas nostiprināšanās tika smagi kritizēts, tomēr pēc 1952. gada viņa darbi tika reabilitēti, bet 1955. gadā Argezi ieguva Rumānijas valsts prēmiju.

## Ārējās saites

* 
*
Opalinīdas

thumb|200px|Opalinīdas (''Protoopalina pingi'')
**Opalinīdas** (lat. *Opalinata*) ir vienšūņu apakštips, kura pārstāvjiem ir vairāki kodoli un vicu rindas. Ilgu laiku opalinīdas pieskaitīja infuzorijām sakarā ar to, ka daudzās vicas tika interpretētas kā skropstiņu aparāts. Taču pašreizējā informācija par opalinīdu uzbūvi un fizioloģiju apgāž uzskatus par to radniecību ar infuzorijām. Opalinīdu kodoli ir vienādi, bet infuzorijām ir novērojams kodolu dimorfisms. Arī opalinīdu dzimumprocess ir kopulācija, nevis konjugācija, kā tas ir infuzorijām. Tas viss ļāva izdalīt opalinīdas kā atsevišķu grupu. Opalinīdas ir abinieku endokomensāļi. Opalinīdu apakštips iekļauj sevī tikai vienu klasi un vienu kārtu. Tipisks opalinīdu pārstāvis ir varžu opalīna (*Opalina ranarum*).

Kādu laiku opalinīdas tika uzskatītas par savienojošo posmu starp vicaiņiem un infuzorijām. Bet šis uzskats ir novecojis sakarā ar atšķirībām kodolu uzbūvē (nav kodolu dimorfisma). Infraciliatūra skaidri atšķiras no infuzorijās sastopamajiem struktūrelementiem.

## Vairošanās
Opalinīdu dzīves cikls ir samērā sarežģīts. Trofiskās formas var gandrīz vienmēr atrast pieaugušajos saimniekos. Taču abinieku pārošanās laikā vienšūņi ātri vairojas pārmaiņus gareniski un šķērseniski daloties. Tādā veidā savairotajiem organismiem ir tikai neliels kodolu skaits un tikai dažas vicu rindas. Ir uzskats, ka šī ātrā vairošanās tiek iniciēta un kontrolēta ar saimnieka hormoniem.
Šajā dalīšanās ciklā izveidojušās sīkās šūnas pēc tam izveido cistas ar 3—6 kodoliem, kuras pēc tam varde izdala ārā. Cistas, kuras vairākas nedēļas spēj izdzīvot ūdenī pēc tam norij izšķīlušies kurkuļi. Viņu zarnu traktā opalinīdas atcistojas un pēc dažām gareniskās dalīšanās reizēm, kuru laikā kodolā, domājams, notiek mejozes procesi, izveidojas sīkas mikrogametas un lielākas makrogametas. Mikro- un makrogametas saplūst cita ar citu un izveidojas cista, kas atkal tiek izvadīta ūdenī. Pēc atkārtotas norīšanas un iziešanas caur kurkuļa zarnu traktu var vēlreiz izveidoties jauna gametu paaudze, vai arī sākties lielo trofisko formu attīstība. Bez tam var izveidoties arī neauglīgo cistu stadija. Tik atšķirīgas attīstības iespējas šajā dzīves cikla etapā, acīmredzams, nodrošina ļoti efektīvu kurkuļu inficēšanos.
Trnavas apriņķis

**Trnavas apriņķis** () ir Slovākijas Trnavas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Trnavas apgabala Senicas apriņķi ziemeļrietumos, Pještjanu apriņķi ziemeļaustrumos, Hlohovecas apriņķi austrumos un Galantas apriņķi dienvidos, Trenčīnas apgabala Mijavas apriņķi ziemeļos, kā arī Bratislavas apgabala Malacku apriņķi rietumos, Pezinokas apriņķi rietumos un Senecas apriņķi dienvidrietumos.

Trnavas pilsētā dzimuši futbolists Jūliuss Beliks (*Július Bielik*, 1962), vesera metējs Libors Harfreitags (*Libor Charfreitag*, 1977), kardināls Jurajs Hauliks (*Juraj Haulik*, 1788 – 1869), futbolists Ļubošs Kamenārs (*Ľuboš Kamenár*, 1987), futbolists Kamils Kopūneks (*Kamil Kopúnek*, 1984), futbolists Antons Malatinskis (*Anton Malatinský*, 1920 – 1992). Smolenicas ciemā dzimis izgudrotājs Štefans Baničs (*Štefan Banič*, 1870 – 1941), bet Zavaras ciemā - futbolists Ļubošs Hanzels (*Ľuboš Hanzel*, 1987).

## Ārējās saites
*
Ruses apgabals

**Ruses apgabals** () jeb **Rusenskas apgabals** () ir apgabals Bulgārijas ziemeļu daļā, nosaukts tā galvenās pilsētas — Ruses — vārdā. Tas ziemeļrietumos robežojas ar Rumāniju; pa šo robežu tek Donava. Dienvidrietumos tas robežojas ar Veliko Tarnovas apgabalu, dienvidaustrumos ar Targovištes un Razgradas apgabalu, bet austrumos ar Silistras apgabalu.

Apgabals sadalīts astoņās pašvaldībās, bet tā kopējais iedzīvotāju skaits ir 235 252 (2011. gada februāris).

Ruses apgabalā atrodas Donavas tilts, kas ir viens no diviem tiltiem, kas savieno Bulgāriju un Rumāniju.

Ruses apgabalā atrodas UNESCO Pasaules mantojuma objekts — Ivanovas klinšu baznīcas. Šī vieta atrodas Ruses upes ielejā, kompleksā ir akmenī izcirstas baznīcas, kapelas, klosteri, kas atrodas netālu no Ivanovas ciema. Pirmie veidojumi šajā vietā datēti ar 12. gadsimtu. 14. gadsimta gleznojumi liecina par māksliniecisko prasmi, kas pārstāv Tarnovas glezniecības skolu. Kandidātu sarakstā ir arī Rusenski Lomas nacionālais parks.

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Aulendorfa

**Aulendorfa** () ir pilsēta Rāvensburgas rajonā, Tībingenes apgabalā, Bādenē-Virtembergā, Vācijā. Tā atrodas 20&nbsp;km uz dienvidrietumiem no Bīberahas, un 19&nbsp;km uz ziemeļiem no Rāvensburgas.

Aulendorfa pirmo reizi ir pieminēta 10. gadsimtā kā *Aligedorf*. Pilsēta sākotnēji piederēja Velfu dinastijai, pēc tam Hoenštaufenu dinastijai, bet vēlāk Kēnigsegu dinastijai, kuri tur arī dzīvoja. Aulendorfa tirgus tiesības ieguva 1682. gadā. 19. gadsimtā tā kļuva par svarīgu dzelzceļa mezglu. Pilsētas tiesības tā ieguva 1950. gadā, bet pēc zemes reformas 1972. gadā Aulendorfas teritorija palielinājās pievienojot 3 ciemus.

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Bērzkrogupīte

**Bērzkrogupīte** (arī **Bērza**, **Bērzakroga upīte**, **Bērzkroga upe**, augštecē **Dūņupīte**) ir Kojas labā krasta pieteka Kuldīgas novadā. 

Sākas no Bērziņu dīķa Dzeldas ziemeļu pievārtē. Tek ziemeļaustrumu virzienā. Caurtek Cimmeru dīķi, Lejascimmeri, Saulīšu dīķi un Slugu dīķi. Ietek Kojā augšpus Lēnu kapiem. Bērzkrogupīti šķērso valsts autoceļš P116 (Kuldīga — Skrunda — Embūte). Upes krastos atrodas Bērzkrogs.

## Atsauces
Lolita

**Lolita** var būt:

* Lolita (personvārds)

## Cilvēks ar šādu vārdu
* Lolita Čigāne
* Lolita Ritmane
* Lolita Vambute

## Skatīt arī
* Lolita (romāns)
* Lolita (filma)
Sakņkāji

thumb|200px|Sakņkaju parstāvji — amēbas.
**Sakņkāji** (*Rhizopodea*) ir sarkodīnvicaiņu tipa virsklase (agrāk klase *Rhizopoda*), kuras pārstāvju raksturīga pazīme, kas apvieno pēc formas un uzbūves tik daudzveidīgos sakņkājus vienā virsklasē, ir to kailā ar blīvu apvalku neapklātā ķermeņa spēja veidot protoplazmas pagaidu izaugumus — māņkājiņas, ar kurām tie pārvietojas. Citu kustības organoīdu tiem nav. Māņkājiņas veidojas dažādās vienšūņa ķermeņa vietās. Māņkājiņas ir arī barības uzņemšanas un atkritumvielu izvades organoīdi, jo tās spēj gan aptvert barības daļiņas un ievilkt protoplazmā, gan izmest nesagremotās barības atliekas.

Dažas amēbas (*Bistadiidae* dzimta) dažkārt veido vicas. Tās atšķiras no līdzīgās sakņvicaiņu *Rhizomastigina* kārtas ar to, ka spēj nomest vicu un tādējādi nav vairs atšķiramas no īstajām amēbām. Turklāt tās dalās tikai ameboīdā stāvoklī. Vicas ir arī foraminīferu dzimuma īpatņiem (gametām). Daudziem sakņkājiem mēdz būt arī neorganiska čaula. No starkājiem sakņkāji atšķiras ar to, ka tiem nav iekšējā skeleta un radiālas simetrijas. Agrāk starkājus neizdalīja atsevišķā virsklasē, bet tie bija pieskaitīti sakņkājiem. Sakņkāju virsklasē ir piecas klases (*[[Lobosea]]*, *[[Acarpomyxea]]*, *[[Mycetozoea]]*, *[[Filosea]]*, *[[Granuloreticulosea]]*).

## Ārējās saites
Sarkodīnas

thumb|200px|Sarkodīnu pārstāvis (''Amoeba proteus'').
**Sarkodīnas** (*Sarcodina*) ir vienšūņu apakštips, kuru pārstāvjiem ir mainīgas formas šūnu izaugumi - pseidopodijas jeb māņkājiņas. Pseidopodijas pilda pārvietošanās un barības satveršanas funkcijas. Šo izaugumu forma, skaits un darbība dažādās klasēs var būt ļoti atšķirīgas. Lai gan starp sarkodīnām amēbas pastāvīgi maina savu formu, tomēr starp tām var izšķirt atsevišķas sugas pamatojoties uz konkrētām īpašībām: forma, pseidopodiju veidošanās veids un skaits, šūnas polaritāte, fizioloģiski aizmugurējā gala (uroīda) morfoloģija, čaulas forma un uzbūve (ja tāda ir).

Sarkodīnas parasti dala divās virsklasēs: starkājos (*Actinopodea*) un sakņkājos (*Rhizopodea*). Starkājiem ir starveidīgi izvietotas ar skeleta elementiem nostiprinātas pseidopodijas (*[[Radiolaria]]*, *[[Heliozoa]]*). Savukārt, sakņkāju virsklase apvieno dzimtas ar mazāk simetriski izvietotām pseidopodijām, bez augsti diferencēta iekšējā skeleta (amēbas, gļotsēnes, foraminīferas).
Nirnbergas kodekss

**Nirnbergas kodekss** () ir ētikas normu kopums, kas regulē pētniecību ar cilvēku iesaisti. Tas tika izveidots 1947. gadā pēc Nirnbergas procesa, kurā tiesāja Otrā pasaules kara noziedzniekus, tai skaitā ārstus un zinātniekus, kuri bija veikuši eksperimentus ar cilvēkiem.

## Desmit Nirnbergas kodeksa punkti
Desmit kodeksa punkti tika doti tiesnešu sprieduma sadaļā "Atļautie medicīniskie eksperimenti" (*Permissible Medical Experiments*):

# Obligāti nepieciešama cilvēka brīvprātīga piekrišana. Tas nozīmē, ka eksperimentā iesaistāmas personas, kam ir juridiskas tiesības dot piekrišanu; kam ir brīvas izvēles iespēja dot piekrišanu bez mazākās varmācības, krāpšanas, viltus, piespiešanas, maldināšanas vai citas spaidu vai piespiedu metodes; kam ir pietiekamas zināšanas un izpratne par paredzēto eksperimentu, lai spētu pieņemt saprātīgu un apzinātu lēmumu. No tā izriet, ka, pirms eksperimentā iesaistāmā persona dod savu piekrišanu, tai jādara zināma eksperimenta būtība, ilgums un mērķis; eksperimenta metode un norise; visas paredzamās neērtības un risks; iespējamās sekas, kas var rasties viņa veselībai vai personībai no piedalīšanās eksperimentā. Pienākums un atbildība vērtēt saņemtās piekrišanas kvalitāti gulstas uz katru personu, kas organizē vai vada eksperimentu. Tas ir personisks pienākums un atbildība, kuru nevar nesodīti deleģēt citai personai.
# Eksperimentam jādod sabiedrības vispārējai labklājībai tādi nozīmīgi pozitīvi rezultāti, kuri nav iegūstami ar citām pētniecības metodēm vai līdzekļiem, un tas nedrīkst būt nejaušs un tātad būtībā nevajadzīgs.
# Eksperimentam jābalstās uz rezultātiem, kas iegūti eksperimentos ar dzīvniekiem, uz zināšanām par slimību dabu vai citām eksperimentā pētāmajām problēmām, lai sagaidāmie rezultāti attaisnotu eksperimenta veikšanu.
# Eksperiments jāveic tā, lai tā gaitā nepieļautu nevajadzīgu fizisku un garīgu kaitējumu un jebkādas nevajadzīgas ciešanas.
# Nedrīkst izdarīt eksperimentu, ja jau iepriekš ir pamats domāt, ka tā rezultātā var iestāties nāve vai invaliditāte. Izņēmums varētu būt eksperimenti, kurus ārsti veic paši ar sevi kā eksperimenta objektu.
# Riska pakāpe nekad nedrīkst būt lielāka kā eksperimentā risināmās problēmas nozīmīgums cilvēcei.
# Jāveic nepieciešamie sagatavošanas darbi un jāparedz eksperimenta objekta iespējami droša aizsardzība pret niecīgāko kaitējumu, invaliditātes vai nāves varbūtību.
# Eksperimentu drīkst veikt tikai zinātniski kvalificētas personas. Tiem, kas kā vadītāji vai izpildītāji piedalās eksperimentā, visa tā gaitā nepieciešama augstākā meistarība un rūpība.
# Cilvēkam — eksperimenta objektam ir tiesības jebkurā brīdī prasīt eksperimenta pārtraukšanu, ja viņš nonācis tādā fiziskā vai garīgā stāvoklī, ka eksperimenta turpināšana viņam šķiet neiespējama.
# Eksperimenta zinātniskajam vadītājam jābūt gatavam pārtraukt eksperimentu jebkurā brīdī, ja viņam, rīkojoties pēc labākās sirdsapziņas un liekot lietā visu savu prasmi un prātu, tomēr ir pietiekams pamats pieņemt, ka eksperimenta turpināšana var sagādāt cilvēkam kaitējumu, izraisīt tā invaliditāti vai nāvi.

## Atsauces
Saulenītes

thumb|240px|''Actinophrys'' saulenīšu kolonija.
**Saulenītes** (*Heliozoea*) ir sarkodīnvicaiņu tipa klase (senāk *Heliozoa* kārta) kuras pārstāvji pēc ārējā izskata nedaudz atgādina Sauli. Saulenītes ir lodveida vienšūņi, kam uz visām pusēm, līdzīgi stariem, atiet pseidopodijas. Tām ir pastāvīga adatveida forma, jo tām centrā ir blīvs skeleta pavediens no radiāli izvietotām krama nūjiņām. Dažkārt vairākas saulenītes ar pseidopodijām saplūst, veidojot nepastāvīgas kolonijas. *Actinophrys sol* kolonijas diezgan bieži sastāv no 10—20 īpatņiem.

Protoplazmā ir izšķirama blīvāka, sīkgraudaina endoplazma ar kodoliem un vakuolizēta ektoplazma, kurā atrodas pulsējošās vakuolas. Saulenītes barojas ar sīkiem organismiem, ko satver ar pseidopodijām. Tās satver ne tikai nelielas aļģes, vienšūņus u.t.t., bet ķer pat sīkus daudzšūņus — virpotājus, mazus vēzīšus.

## Vairošanās
Saulenītes vairojas parasti bezdzimumiski, pārdaloties uz pusēm vai, retāk, — pumpurojoties. Mūsu saldūdeņos plaši izplatītajām ģintīm *Actinosphaerium* un *Actinophrys* ir aprakstīta arī dzimumvairošanās. *Actinophrys sol* dzimumiski vairojas šādi. Saulenīte dalās, pārklājas ar recekļainu apvalku, un meitu šūnu kodolos notiek divas nogatavošanās dalīšanās. Pēc tam divas meitu šūnas no jauna saplūst un veido zigotu, kas pēc miera perioda attīstās par pieaugušu saulenīti. Šāda veida dzimumprocesu, kurā viens īpatnis dalās uz pusēm, bet abas meitu šūnas no jauna saplūst un veido zigotu, sauc par pedogamiju.

## Ekoloģija
Saulenītes dzīvo galvenokārt saldūdeņos. Lielākā daļa brīvi peld ūdenī, bet ir arī sēdošas formas, kas ar īpašu kātu piestiprinās pie substrāta. Saulenītes visbiežāk sastop tīrā, ar skābekli bagātā ūdenī, tomēr dažas no tām (*Actinosphaerium* un *Actinophrys*) ir sastopamas arī netīros purvu ūdeņos. Liela daudzumā saulenītes var atrast kūdras purvos. Latvijas teritorijā saulenītes ir maz pētītas. Pašlaik pie mums ir zināmas 5 saulenīšu sugas. 3 sugas (*Actinophrys sol*, *Raphidiophrys pallila*, un *Acanthocyrstis turfacea*) ir atrastas Daugavas planktonā. Pirmās divas sugas bieži ir atrastas sfagnu sūnās Rīgas un Jūrmalas apkaimē. Kā Latvijas faunas elementi, nenorādot atradņu vietas, tiek nosaukti *Actinosphaerium eichhorni* un *Vampyrella spirogyrae*. Pēdējo gan daži autori pieskaita pie kailamēbām. Savukārt Igaunijā ir konstatētas 14 saulenīšu sugas.

## Atsauces
Akantārijas

thumb|200px|Akantāriju formas.
**Akantārijas** (*Acantharea*) ir sarkodīnvicaiņu tipa klase (senāk *Acantharia* kārta), kuras pārstāvjiem skeletu veido 10—20 adatas un tas sastāv no stroncija sulfāta jeb celestīna. Šī minerālviela ļoti viegli šķīst jūras ūdenī, un tāpēc akantāriju fosilijas gandrīz nav atrodamas. Centrālā citoplazma satur lielu daļu noformētu organellu. Tajā pat laikā ārējā plazma ir stipri vakuolizēta. Šie divi citoplazmas apgabali ir nodalīti ar perforētu ārpusšūnas kapsulu. Citoplazmas ārējais slānis ir savienots ar adatām ar miofrisku (mionemu) palīdzību. Starp masīvajām adatām atrodas tievi aksopodiji ar heksagonāli nopakotām mikrocaurulītēm. Šajos organismos ir bieži sastopamas zooksantellas. Šūnas, kas var būt relatīvi lielas, parasti ir daudziem kodoliem. Šo organismu dzīves cikls iekļauj cistu stadiju un gametu veidošanās stadiju. Klases dalījums 5 kartās (*[[Actinellida]]*, *[[Arthracanthida]]*, *[[Chaunacanthida]]*, *[[Holacanthida]]*, *[[Symphyacanthida]]*) tika veikts pamatojoties uz adatu izvietojumu, kā arī vadoties no dzīves cikla īpatnībam.
Edvards (priekšvārds)

**Edvards** ir tradicionāls vīriešu priekšvārds daudzām tautām. Cēlies no angļu valodas priekšvārda *Edward*, kas savukārt atvasināts no anglosakšu *Éadweard* (saliktenis no *ead* — 'turība, veiksme' un *weard* — 'sargs').  Latviešu kalendārā vārdadienu svin 26. maijā.

No 8. līdz 20. gadsimtam Edvards bija vairāku angļu Veseksu dinastijas, Plantagenetu dinastijas, Tjudoru dinastijas, Jorku dinastijas, Saksijas Koburgas un Gotas dinastijas, Vindzoras dinastijas karaļu vārds. 15. gadsimtā par Portugāles karali kļuva Edvards (Duarte I).

## Varianti dažādās valodās
* *Eduardus* (latīņu)
* *Duarte* (portugāļu)
* *Eduardo* (spāņu) 
* *Édouard* (franču)  
* *Edoardo* (itāļu) 
* *Eduard* (vācu) 
* *Eduards, Edvards, Edvarts* (latviešu)
* *Edvard* (zviedru)
* *Эдуард* (krievu)

Saīsinātās formas ir Eds (*Ed*), Edijs (*Eddy, Eddie*), Teds (*Ted*), Tedijs (*Teddy*) un Neds (*Ned*).

## Izplatība Latvijā
Pēc Latvijas Republikas Pilsonības un migrācijas lietu pārvaldes datiem 2017. gada 31. martu Latvijā Latvijas Iedzīvotāju reģistrā bija reģistrētas 1823 personas ar vārdu *Edvards*.

## Atsauces

## Skatīt arī
* Eduards
* Edvarts
Edvarts

**Edvarts** (variants no ) var būt:

* Edvarts — vīriešu personvārds, kas latviešu valodā cēlies no senāka personvārda Edvards. 

## Cilvēki ar šādu vārdu
* Edvarts Ceplītis
* Edvarts Skujenieks (Vensku Edvarts)
* Edvarts Virza

## Skatīt arī
* Edvards
* Eduards
Cenu aprēķināšanas metodes

Cenu veidošana orientēta uz izmaksām, pieprasījumu un konkurenci. 

Pastāv vairākas metodes, taču populārākas ir šādas: 
1.	Izmaksas, kur ir iekļauta arī peļņa – tā ir pati vienkāršākā metode, kur aprēķina visas izmaksas, firma pieskaita zināmu naudas summu + procentuālo daļu peļņai. Bieži lieto paaugstinātas inflācijas laikā, kad ražotājam jālieto izejvielas un materiāli – tās svārstības;
2.	Vidējās izmaksas kopā ar uzcenojumu, kura arī ir vienkārša un populāra metode – tiek pārsvarā informēts par preces izmaksām nekā par pieprasījumu;
3.	Vidējās izmaksas kopā ar mērķpeļņu – tā ir balstīta uz izmaksām un noteikto peļņu kopumā;
4.	Preces cenas diferenciācijas – tā paredz vairāku cenu noteikšanu vienai un tai pašai precei;
5.	Preces patēriņa vērtējums – parasti šo metodi izmanto, lai patērētājs gūst efektu, izmantojot to, nosakot un ieviešot tirgū jaunas preces, nosaka tās cenu;
6.	Cenu noteikšana pēc konkurentiem – mazāk ņem vērā ražošanas izmaksas;
7.	Gaidāmās peļņas aprēķins – lieto, kad uzņēmums piedāvā slēgt līgumu, parasti veido cenu zemāku nekā tirgū.
Policistīnas

thumb|220px|Policistīnu pārstāvis — ''Nassellaria''
**Policistīnas** (*Polycystinea*) ir sarkodīnvicaiņu tipa klase, kuras pārstāvjiem centrālā (ar organellām bagātā) un perifērā (vakuolizētā un bieži vien ar simbiotiskām aļģēm pildītā) citoplazmas zonas ir nodalītas viena no otras ar centrālo kapsulu. Aksopodiālās mikrocaurulītes ir apkopotas sešu- vai divpadsmitstūru struktūrās, kas šķērsgriezumā atgādina ratu ar lāpstiņām. 

## Pārskats
Aksopodiji bieži dziļi iespiežas centrālajā citoplazmā. Šīs klases pārstāvjiem ir meistarīgas uzbūves krama skelets, kas labi saglabājas fosilā veidā. Policistīnu fosilās atliekas ir plaši izplatītas jūru nogulumos, kas ļauj tās izmantot stratigrāfiskajos pētījumos. Tās ir dzīvojušas no kembrija (iespējams pat no pirmskembrija) līdz pat mūsdienām. Policistīnas var būt brīvi peldošas vai arī veidot kolonijas (līdz pat 3 m diametrā). Policistīnas dalās 2—3 kārtās (*[[Spumellaria]]*, *[[Nassellaria]]*, *[[Collodaria]]*). Ir zināmas ap 700—1000 recento sugu.

## Policistīnu formas

Attēls:Haeckel Spumellaria.jpg|200px|Spumellaria
Attēls:Haeckel Stephoidea.jpg|200px|Nassellaria
Attēls:Haeckel Cyrtoidea.jpg|200px|Nassellaria
Baldones Baltās pils parks

**Baldones Baltās pils parks** ir aizsargājams dendroloģisks stādījums Baldonē. Parks izveidots 20. gadsimta sākumā ap 1901. gadā pabeigto Baldones mežkunga Ādama Mickēviča rezidenci Balto pili. Parkā atrodami vairāki reti koki — lapegles, dižegles, ciedru priedes, Mandžūrijas korķa koki, sudrabegles, kā arī sarkanie ozoli. Mūsdienās pilī izvietojusies Baldones mūzikas skola, bet daļā parka ierīkots skolas sporta laukums.

## Atsauces
Feodārijas

thumb|200px|Feodāriju formas.
**Feodārijas** (*Phaeodarea*, =*Tripylea*) ir sarkodīnvicaiņu tipa klase (senāk *Phaeodaria* kārta), kuras pārstāvjiem skelets ir lielākoties dobs un sastāv no silīcija dioksīda ar organisko materiālu. Centrālajā kapsulā ir trīs atveres: astropils, kas funkcionē kā citostoms, un divi tam pretī atrodošies parapili, no kuriem nāk ārā aksopodiji. Astopilam priekšā atrodas dzeltenīgi brūngana pigmentēta masa, kas saucas feodijs. Feodija fizioloģiskā nozīme vēl nav īsti saprotama. Feodārijas ir dziļūdens formas un to bioloģija lielā mēra vēl nav izpētīta. Fosilā veidā tās gandrīz nav atrodamas. Pamatojoties uz skeleta morfoloģiskajām atšķirībām ir feodārijas tiek 6 kārtās (*[[Phaeocystida]]*, *[[Phaeosphaerida]]*, *[[Phaeocalpida]]*, *[[Phaeogromida]]*, *[[Phaeoconchida]]*, *[[Phaeodendrida]]*). Vadoties no molekulāri ģenētiskajiem pētījumiem Feodārijas tika iedalītas *[[Cercozoa]]* tipā, kas apvieno ģenētiski radniecīgas formas, bet kas morfoloģiski nav salīdzināmas.
Vecāki

thumb|Vecāki ar bērnu
**Vecāki** ir cilvēka pirmās pakāpes radinieki, kas veido viņa ģimenes pamatu (tēvs un māte). Vecāku vecākus sauc par vecvecākiem.

Parasti vecāki audzina bērnu jau kopš dzimšanas, rūpējas par viņa materiālo un garīgo labklājību, līdz tas sasniedz pilngadību, kas pieaugušajam dēlam vai meitai uzliek virkni ētisku un sabiedrisku saistību pret saviem vecākiem. Šīs saistības skaidru izteiksmi rod jau kristīgās ticības ceturtajā bauslī — *Tev būs savu tēvu un māti godāt.*

Vecāku lomai attiecībā uz bērnu ir sarežģīts un dziļš raksturs atkarībā no kultūras, reliģijas un tautas. Vecākiem kā audzinātājiem jāuzņemas arī atbildība par sava bērna uzvedību sabiedrībā. Tādējādi vecāku gādības un bērna audzināšanas ētiskās normas ir attiecināmas gan uz katra cilvēka, gan visas sabiedrības labsajūtu un uzvedību. Bērns, kas palicis bez vecākiem, ir bārenis.

Bioloģiskie vecāki ir personas, kuras piedalījušās bērna radīšanā ar savu ģenētisko materiālu: vīrietis ar spermu un sieviete ar olšūnu. Sieviete var kļūt par bērna vecāku arī ar surogasijas palīdzību. Audžuvecāki ir vecāki, kas audzina bērnu, bet nav tā bioloģiskie vecāki.

Jaunākie medicīnas sasniegumi ļauj panākt, ka bērnam ir vairāk nekā divi bioloģiskie vecāki. Tas notiek surogasijas gadījumos, kā arī tad, ja bērna radīšanā ar savu ģenētisko materiālu piedalās trešā persona.

## Atsauces

## Ārējās saites
SKS 52. ekspedīcija

**SKS 52. ekspedīcija** (*Экспедиция МКС-52*; *Expedition 52* jeb *ISS-52*) bija Krievijas, ASV un Eiropas kosmonautu pastāvīgā ekspedīcija Starptautiskajā kosmosa stacijā (SKS) no 2016. gada jūnija līdz septembrim.

## Apkalpe

## Iziešanas atklātā kosmosā

## Ārējās saites

* 52. ekspedīcija NASA mājas lapā  
* 51./52. ekspedīcija Energija mājas lapā  
* 52./53. ekspedīcija Energija mājas lapā
Granuloreticulosea

thumb|200px|Granuloreticulosea pārstāvji — foraminīferas
***Granuloreticulosea*** (= *Xenophyophorea*; no  — 'granulēts' un *reticulum* — 'sīks tīkls') ir sarkodīnvicaiņu tipa klase, kuras pārstāvjiem pavedienveidīgie, smalki granulētie pseidopodiji veido zarainu un anastomizējošu tīklu. Kā pseidopodiju nostiprinošie elementi var būt mikrocaurulītes, kuras tomēr neveido augsti organizētas struktūras. Klase iekļauj sevī trīs kārtas: *[[Athalamida]]*, *[[Monothalamida]]* un *[[Foramminiferida]]*, no kurām lielāko daļu veido foraminīferas (ap 10 000 recento un 40 000 fosilo sugu). Tāpēc *Granuloreticulosea* mēdz asociēt vienīgi ar foraminīferām.

## Atsauces
Arābu Līgas ģenerālsekretāru uzskaitījums

Šajā uzskaitījumā apkopoti **[[Arābu Līga]]s ģenerālsekretāri** kopš tās izveidošanas 1945. gadā. 

## Uzskaitījums
Paličs

**Paličs** var būt:
* Frīdrihs Paličs (*Friedrich Palitzsch*; 1889—1932) — vācu šahists, šaha problēmists;
* Pēters Paličs (*Peter Palitzsch*; 1918—2004) — vācu teātra režisors.
Starkāji

thumb|200px|Starkāju pārstāvji — starītes.
**Starkāji** (*Actinopodea*, *Actinopoda*) ir sarkodīnvicaiņu tipa virsklase, kuras pārstāvjiem pseidopodijas jeb māņkājiņas ir nostiprinātas ar augsti organizētiem mikrocaurulīšu kūlīšiem, ko sauc par aksopodijiem. Mikrocaurulītes ir apkopotas ģeometriski simetriskos agregātos, kuru uzbūve ir specifiska dažādiem taksoniem. Aksopodiji ir izvietoti radiāli un, kā likums, nodrošina planktona organismiem planēšanu ūdenī. Turklāt tie tiek izmantoti barības satveršanai un uzņemšanai.

Izņemot saulenītes (*Heliozoa*), kuras ir sastopamas gan saldūdenī, gan sāļūdenī visi starkāji dzīvo jūrā. To svarīga īpašība ir neorganisks skelets vai adatas. Starkāju jūras formas līdz šim saucās starītes jeb radiolārijas (*Radiolaria*), bet tā kā to starpā ir zināmas daudzas atšķirības morfoloģijā, ultrastruktūrā, attīstības ciklos un skeleta elementu ķīmiskajā sastāvā, šo grupu ir lietderīgi sadalīt trijās klasēs (Acantharea, Polycystinea, Phaeodarea).

## Starkāju sistemātika
Starkāju virsklase tiek dalīta četrās klasēs.
* Virsklase: **Actinopodea** Calkins, 1902
:* Klase: Acantharea Haeckel, 1881
:* Klase: Polycystinea (Ehrenberg, 1838) Riedel, 1967
:* Klase: Phaeodarea Haeckel, 1879
:* Klase: Heliozoea Haeckel, 1866

## Ārējās saites
Tuberkulozes un plaušu slimību centrs

[thumb|270px|Piemineklis [Zahārijs Stopijs|Z. Stopijam pie Tuberkulozes un plaušu slimību centra.]]
**Tuberkulozes un plaušu slimību centrs** ir viens no Rīgas Austrumu klīniskās universitātes slimnīcas (RAKUS) daļām, ko veido stacionārs Ropažu novada Stopiņu pagasta Upeslejās un Rīgas ambulatorā nodaļa Lielvārdes ielā 68 Rīgā. Tas specializējies pneimonoloģijas, bronholoģijas un torakālās ķirurģijas jomā. Stacionārā darbojas Pasaules Veselības organizācijas (PVO) sadarbības centrs multirezistentas tuberkulozes izpētē un apmācībā.

## Vēsture
Pēc Rīgas pilsētas 1. tuberkulozes slimnīcas vadītāja Kārļa Segliņa ierosmes 1963. gadā Latvijas PSR veselības aizsardzības ministrs Vilhelms Kaņeps apstiprināja plānu jaunas tuberkulozes slimnīcas celtniecībai "Silzemnieku" māju apkārtnē Mazās Juglas krastā pie kādreizējās Daktermuižas. 1966. gadā topošās slimnīcas pamatkorpusa pamatos ieguldīja dokumentu kapsulu ar īsu slimnīcas celtniecības rakstu. Pēc celtniecības darbu beigām 1971. gadā ēkā atklāja **Republikas apvienoto prettuberkulozes dispanseru**, ko reizēm dēvēja arī par tuberkulozes slimnīcu "Jugla".

Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1991. gadā to pārdēvēja par **Republikas tuberkulozes dispanseru**, 1994. gadā par **Republikas tuberkulozes un plaušu slimību centru**, 1996. gadā par **Valsts tuberkulozes un plaušu slimību centru**, 1997. gadā par **Tuberkulozes un plaušu slimību valsts centru**. 2001. gadā tajā izveidoja PVO sadarbības centru multirezistentās tuberkulozes ārstēšanas pētniecībā un izglītībā.

2004. gadā tika izveidota **Tuberkulozes un plaušu slimību valsts aģentūra**, kuru 2009. gadā pievienoja Latvijas Infektoloģijas centram, bet 2012. gadā tas tika iekļauts Rīgas Austrumu klīniskās universitātes sastāvā kā šīs slimnīcas stacionārs.

Pēc jaunā RAKUS ārstniecības korpusa izbūves stacionārus “Tuberkulozes un plaušu slimību centrs” un “Latvijas Infektoloģijas centrs” pārcels uz jaunuzbūvēto ārstniecības korpusu Hipokrāta ielas teritorijā.

## Atsauces
Latvijas Infektoloģijas centrs

**Latvijas Infektoloģijas centrs** ir viens no Rīgas Austrumu klīniskās universitātes slimnīcas (RAKUS) stacionāriem Linezera ielā 3, Rīgā, ko veido Neatliekamās medicīniskās palīdzības un pacientu uzņemšanas nodaļa, Intensīvās terapijas un reanimācijas nodaļa un 7 specializētas infekcijas slimību nodaļas: divas HIV/AIDS nodaļas, Aknu slimību nodaļa, Seksuāli transmisīvo un ādas slimību nodaļa, Bīstamo un pilienu infekciju nodaļa, Zarnu infekciju un parazitāro slimību nodaļa, Drudžu diferenciālās diagnostikas nodaļa.

## Vēsture
1890. gadā Rīgas pilsētas dome pēc Ādolfa Bergmaņa ierosinājuma pieņēma lēmumu Dreiliņu muižai piederošajā Biķernieku mežā celt **Rīgas leprozoriju** () ar 40 slimnieku vietām, ko atklāja 1891. gadā. 1937. gadā Rīgas leprozoriju slēdza un slimniekus pārvietoja uz Talsu leprozoriju.

Otrā pasaules kara laikā no 1941. līdz 1945. gadam bijušā leprozorija telpās atradās **Rīgas Speciālo infekcijas slimību slimnīca** ar 240 gultasvietām, 1945. gadā to pārdēvēja par **Rīgas pilsētas infekcijas slimību slimnīcu**, bet 1982. gadā par **Republikas klīnisko infekcijas slimību slimnīcu**.

1996. gadā izveidoja **Valsts Infektoloģijas centru**, 2009. gadā tam tika pievienota Tuberkulozes un plaušu slimību valsts aģentūra un tās filiāles, bet 2010. gadā Seksuāli transmisīvo un ādas slimību centrs. 2012. gadā Latvijas Infektoloģijas centrs tika iekļauts Rīgas Austrumu klīniskās universitātes slimnīcas sastāvā kā šīs slimnīcas stacionārs.

Pēc jaunā RAKUS ārstniecības korpusa izbūves stacionārus “Tuberkulozes un plaušu slimību centrs” un “Latvijas Infektoloģijas centrs” pārcels uz jaunuzbūvēto ārstniecības korpusu Hipokrāta ielas teritorijā.

## Darbība
Stacionārs „Latvijas Infektoloģijas centrs” Latvijā ir vienīgā specializētā infekciju ārstniecības iestāde, kur var saņemt infekcijas slimību (vīrushepatītu B un C, HIV/AIDS, ērču pārnēsāto infekcijas slimību, tropisko un ceļotājslimību, ādas un seksuāli transmisīvo infekciju, parazitāro slimību, arī reto un atdzimstošo infekcijas slimību) ambulatorās un stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus.

Stacionārā ir pieejama infekcijas slimību laboratoriskā diagnostika. Stacionāra laboratorija iekļauta Eiropas BSL3/4 laboratoriju tīklā, un laboratorijas funkcijas ar to ir starptautiski paplašinātas potenciāli bīstamu bioloģisko aģentu noteikšanā.

Stacionāra speciālistu pienākumos ietilpst gatavība ārkārtas epidemioloģiskām situācijām un lipīgo infekciju epidēmijām. Stacionāra speciālisti piedalās starptautiskās sadarbības programmās ar starptautiskām un atsevišķu valstu veselības iestādēm infekcijas slimību epidemioloģiskās uzraudzības jautājumos, nodrošinot ES infekcijas slimību agrīnās brīdināšanas un reaģēšanas sistēmas darbību Latvijā. Stacionāra speciālisti piedalījušies Eiropas Slimību kontroles un profilakses centra un Pasaules Veselības organizācijas pasākumos, kā arī gatavojuši nepieciešamo informāciju  starptautiskajām organizācijām.

Stacionārā tiek apmācīts ārstniecības personāls, studenti, rezidenti infektoloģijā un infekcijas slimību laboratoriskajā diagnostikā.

## Atsauces
2017. gada Lielvārdes novada domes vēlēšanas

**[[2017. gads|2017]]. gada [[Lielvārdes novads|Lielvārdes novada]] domes vēlēšanas** notika  2017. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās . Vēlēšanās Lielvārdes novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 7 kandidātu saraksti, kas veidoti no 88 kandidātiem. Lielvārdes novadā vēlēšanas notika 5 iecirkņos.

Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Latvijas Zemnieku Savienība (29,26%), bet kopā novada domē iekļuva 6 no 7 sarakstiem. Lielvārdes novada domes vēlēšanās piedalījās 3 776 vēlētāji jeb 47,59% no balsstiesīgajiem.

## Kandidātu saraksti

## Ievēlētie deputāti

## Atsauces

## Ārējās saites
* Kandidātu saraksti
* Vēlēšanu rezultāti
* Balsotāju aktivitāte
Linezers (slimnīca)

**Slimnīca Linezers** ir agrākais Rīgas Austrumu klīniskās universitātes slimnīcas (RAKUS) stacionārs Linezera ielā 6, Rīgā, kas bija specializējies hematoloģisko slimību ārstēšanā, nodrošinot pacientiem arī ķirurģijas un internās medicīnas pakalpojumus.
2016. gadā stacionāra "Linezers" hematoloģijas nodaļu pārcēla uz Latvijas Onkoloģijas centru, un "Linezera" slimnīcas telpas turpināja izmantot vienīgi nomnieki. Vēlāk slimnīcas teritoriju nodeva Zemessardzes rīcībā, bet netālu Aizkraukles ielā esošā 16. trolejbusa pietura joprojām saucas "Linezers".

## Vēsture
Slimnīca "Linezers" atklāja 1972. gadā kā privileģētās PSRS nomenklatūras "specslimnīcu" Latvijas PSR Veselības aizsardzības ministrijas 4. pārvaldes pakļautībā, tās pārziņā atradās arī "specpoliklīnika" Skolas ielā 5 (tagad privātais medicīnas uzņēmums "ARS"), kā arī vairākas sanatorijas un atpūtas nami Jūrmalā.

Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1992. gadā slimnīcu pārveidoja par Latvijas Medicīnas akadēmijas **Linezera klīniku**. 1994. gadā uz Linezeru tika pārcelts Valsts Hematoloģijas centrs. 1998. — 1999. gadā slimnīcu "Linezers" pārveidoja par valsts akciju sabiedrību. Tajā izveidoja cilmes šūnu transplantācijas nodaļu.

2005. gadā to apvienoja ar slimnīcu "Biķernieki" un Latvijas Onkoloģijas centru, bet 2007. gadā iekļāva Rīgas Austrumu klīniskās universitātes slimnīcas sastāvā kā šīs slimnīcas stacionāru.

2009. gadā slimnīcas uroloģijas nodaļu pārcēla uz "Gaiļezera" slimnīcu, bet 2016. gadā hematoloģijas nodaļu pārcēla uz Latvijas Onkoloģijas centru un stacionāru "Linezers" slēdza.

Šobrīd šis īpašums nodots Aizsardzības ministrijai Rīgā izvietoto Zemessardzes vienību, kā arī citu AM padotības iestāžu vajadzībām.

## Atsauces