Katalonijas firstiste

**Katalonijas firstiste** (katalāņu: *Principat de Catalunya*, latīņu: *Principatus Cathaloniæ*, oksitāņu: *Principat de Catalonha*, spāņu: *Principado de Cataluña*) bija viduslaiku un agrīno jauno laiku valsts Pireneju pussalas ziemeļaustrumos. Lielāko daļu savas vēstures tā bija dinastiskā savienībā ar Aragonas Karalisti, kas kopā veidoja Aragonas kroni. No 13. līdz 18. gadsimtam tā robežojās ar Aragonas Karalisti rietumos, Valensijas Karalisti dienvidos, Francijas Karalisti un Andoru ziemeļos un Vidusjūru austrumos. Mūsdienās termins "Principat" (firstiste) galvenokārt tiek lietots, lai apzīmētu Katalonijas autonomo apgabalu Spānijā, atšķirībā no citām Katalonijas valstīm, un parasti arī vēsturisko reģionu Rusijonu Francijas dienvidos.

## Vēsture

[thumbnail|200px|[Katalonijas Corts (parlaments)]]
Pirmā norāde uz Katalonijas un Catalans parādās *Liber maiolichinus de Gestis Pisanorum illustribus*, kas Pizan hronikā (rakstiska starp 1117 un 1125),. un uzvara Maljorkā, ko veic ar itāļi, apvienoto spēku Catalans un Occitans. Tajā laikā Katalonija vēl nepastāvēja kā politiska vienība, lai gan šķiet, ka šī termina lietošana Kataloniju atzīst par kultūras vai ģeogrāfisku vienību. Apgabali, kas galu galā veidoja Katalonijas firstisti, pakāpeniski tika apvienoti Barselonas grāfa pakļautībā. 1137. gadā Barselonas grāfiste un Aragonas Karaliste tika apvienotas vienā dinastijā, izveidojot to, ko mūsdienu vēsturnieki sauc par Aragonas kroni; tomēr Aragona un Katalonija saglabāja savu politisko struktūru un juridiskās tradīcijas, nākamajos gadsimtos veidojot atsevišķas politiskās kopienas. Saskaņā Alfons I (valdīja 1164-1196) Katalonijas tika uzskatīta kā juridiska persona pirmo reizi. Tomēr termins Katalonijas Firstiste tika likumīgi lietots tikai 14. gadsimtā, kad to attiecināja uz teritorijām, kuras pārvaldīja Katalonijas Corts.

Tās institucionālā sistēma attīstījās gadsimtu gaitā, izveidojot politiskas struktūras, kas ir līdzīgas citām kroņa karaļvalstīm (piemēram, Corts, Generalitat vai Consell de Cent) un likumdošanu (konstitūcijas), kas lielā mērā ierobežoja karalisko varu. Katalonija veicināja tālāku kronas tirdzniecības un militāro attīstību, jo īpaši tās floti. Katalāņu valoda uzplauka un paplašinājās, jo kronim tika pievienotas jaunas teritorijas, tostarp Valensija, Baleāru salas, Sardīnija, Sicīlija, Neapole un Atēnas , kas veido talasokrātiju visā Vidusjūrā. No 14. gadsimta krīze, beigas noteikuma nama Barselonā (1410) un pilsoņu karš (1462—1472), novājināta lomu firstisti lomu kroņa un starptautiskās lietās.

Aragonas Ferdinanda II un Kastīlijas Izabellas I laulība 1469. gadā lika pamatus Spānijas monarhijai. 1492. gadā sākās Spānijas kolonizācija Amerikā, un politiskā vara sāka virzīties uz Kastīliju. Spriedze starp Katalonijas institūcijām un monarhiju līdztekus zemnieku sacelšanās izraisīja pļāvēju karu (1640—1659). Ar Pireneju līgumu Rusijonu atdeva Francijai. Spānijas mantojuma kara laikā (1701—1714) Aragonas kronis atbalstīja erchercogu Kārli Habsburgu. Pēc Barselonas kapitulācijas 1714. gadā, Burbonas karalis Filips V, iedvesmojoties no franču modeļa, ieviesa absolūtismu un vienojošu pārvaldi visā Spānijā un ieviesa Nueva Planta dekrētus par katru Aragonas kroņa valstību, kas apspieda galveno katalāņu valodu, Aragonas, Valensijas un Maljorkas politiskās institūcijas un tiesības un apvienoja tās Kastīlijas kronī kā provincēs. Tomēr Katalonijas firstiste palika kā administratīva vienība līdz Spānijas provinču iedalījuma izveidošanai 1833. gadā, kas Kataloniju sadalīja četrās provincēs.

## Atsauces

## Ārējās saites