Svalbāras līgums

**Svalbāras līgums**, sākotnēji **Špicbergenas līgums**, pilnā nosaukumā «Līgums starp Norvēģiju, Amerikas Savienotajām Valstīm, Dāniju, Franciju, Itāliju, Japānu, Nīderlandi, Lielbritāniju un Īriju, un Lielbritānijas aizjūras domīnijām un Zviedriju saistībā ar Špicbergenu» ( ) ir līgums, kurš nosaka Norvēģijas suverenitāti pār Svalbāras arhipelāgu Arktikā.

## Vēsture
Līgumu noslēdza 1920. gada 9. februārī pēc Pirmā pasaules kara Versaļas sarunu laikā Parīzē, un tā būtība bija radīt likumisku regulējumu teritorijā, kas līdz tam bija nevienai valstij nepiederoša. Norvēģijas administrācija pār arhipelāgu tika nodibināta uzreiz pēc līguma ratificēšanas visās to parakstījušajās valstīs 1925. gadā. Svalbārai dažkārt pieskaitītā Jana Majena sala nav šī līguma priekšmets.

Otrā pasaules kara laikā Vācija pārkāpa līgumu un okupēja Svalbāru, taču vācu karaspēka klātbūtne arhipelāgā aprobežojās ar meteoroloģisko staciju apsardzi. 1942. gadā Sabiedrotās valstis izsēdināja  nelielu norvēģu desanta vienību, kuru 1943. gadā mēģināja iznīcināt vācu karakuģi. Norvēģi atklāja piekrastes artilērijas uguni un atkāpās kalnos uz Grumantas ciematu.
Kad Sarkanā armija ieņēma Norvēģijas ziemeļus, 1944. gada 12. novembrī PSRS ārlietu komisārs Molotovs pieprasīja Norvēģijas valdībai anulēt esošo daudzpusējo Svalbāras līgumu un noslēgt jaunu, PSRS labvēlīgāku līgumu. Saskaņā ar to Lāču salu anektētu PSRS, bet pārējo arhipelāgu kopīgi pārvaldītu PSRS un Norvēģija. Padomju Savienībai iegūtu tiesības arhipelāgā izveidot savas militārās bāzes. 1945. gada 9. aprīlī Norvēģijas valdība iesniedza Molotovam savu divpusēja līguma projektu par kopīgu arhipelāga aizsardzību, taču Norvēģijas parlaments atteicās piešķirt PSRS tiesības izvietot salās militārās bāzes. Padomju spiediens pierima pēc tam, kad 1949. gadā Norvēģija pievienojās NATO līgumam..

## Līguma priekšmets
Līgums nosaka, ka:
* Svalbāra ir Norvēģijas daļa. Svalbāru pilnīgi kontrolē Norvēģijas Karaliste, kuras daļa tā ir, bet ar vairākiem ierobežojumiem;
* Nodokļi. Nodokļus atļauts ievākt, bet tikai apjomā, lai nodrošinātu Svalbāru un Svalbāras administrāciju. Tas rezultējas zemākos nodokļos, kā pārējā Norvēģijas daļā; nekāda šo nodokļu daļa nedrīkst tikt novirzīta tieši Norvēģijai;
* Vides aizsardzība. Norvēģijai jārespektē un jāaizsargā Svalbāras vide;
* Nediskriminēšana. Visu līgumu parakstījušo valstu pilsoņiem un uzņēmumiem ir tiesības kļūt par Svalbāras rezidentiem, kā arī tiesības uz zveju un medībām, industriālām, jūras, kalnrūpniecības vai tirdzniecības aktivitātēm. Svalbāras rezidentiem jāievēro Norvēģijas likumi, bet Norvēģijas amatpersonas nedrīks diskriminēt vai dot kādas priekšrocības balstoties uz valsts piederību;
* Militārie ierobežojumi. Līgums liedz veidot jūras kara bāzes un nocietinājumus, kā arī izmantot Svalbāru militāriem mērķiem.

## Dalībvalstis
Sākotnēji līgumu parakstīja 14 dalībvalstīs: Apvienotā Karaliste (arī tās domīnijas Austrālija, Dienvidāfrika, Indija, Jaunzēlande, Kanāda), ASV, Dānija, Francija, Itālija, Japāna, Nīderlande, Norvēģija, Zviedrija. Mūsdienās (2018) līgumam ir 46 dalībvalstis. Latvija līgumam pievienojās 2016. gada 12. maijā.

Dienvidslāvija pievienojās līgumam , bet neviena no tās mantiniecēm nav paziņojusi par dalības turpināšanu līgumā.

## Atsauces