Dženovas arbaleta šāvēji

**Dženovas arbaleta šāvēji**, kājnieku arbaleta šāvēji no Dženovas, Itālijā, — ārpus savas dzimtās pilsētas bija pazīstami jau kopš 11. gadsimta, taču plašu slavu viņi ieguva 14. gadsimtā, galvenokārt kā algotņi. Jāatzīmē, ka algotņu arbaleta šāvēji nāca no daudzām Itālijas pilsētām (Milānas, Padujas u.c.), ne tikai no Dženovas. Un dažkārt visus algotņus itāļu arbaleta šāvējus armijās, visticamāk, sauca par "dženoviešiem". Tomēr Dženovas arbaleta šāvēji vienmēr bija pakļauti Dženovas Republikai un tika algoti centrāli. Viņi nebija "algotņi bez karoga".
## Organizācija
Dženovas arbaleta šāvēji kā militārs formējums parādījās ap 12. gadsimtu. Arbaleta šāvēji tika organizēti "karogos" () — 20 vīru grupās konstebļa vadībā. Viņi varēja veidot vienības no vairākiem simtiem vai tūkstošiem karotāju, katrai no kurām bija virspavēlnieks, parasti dižciltīgas Dženovas ģimenes loceklis, kas bija atbildīgs par viņu darbību koordinēšanu kaujā.

Rekrutēšana bija divu personu, parasti dižciltīgo, pienākums, kas bija atbildīgs par katra jauniesauktā novērtēšanu. Visi pieņemtie arbaleta šāvēji zvērēja uzticību Republikai. Dienesta noteikumi atšķīrās, un dienesta laiks nebija īsāks par vienu gadu.

Arbaleta šāvēji vienmēr atradās Dženovas Republikas pakļautībā, kurai viņi zvērēja uzticību, un nevarēja būt algotņi bez karoga. Tikai pilsētas valdība varēja atļaut šo karaspēku izmantošanu ārpus Republikas robežām, saņemot samaksu par savu dienestu. Tādējādi nevar runāt par viņiem kā par algotņiem šaurā nozīmē, bet gan kā par militārajiem speciālistiem, kas cīnījās ne vienmēr tikai par savu dzimto pilsētu, bet arī par ārzemnieku naudu.
## Vēsture
Dženovas arbaleta šāvēji tika izmantoti gan sauszemes (aplenkumos un lauka kaujās), gan jūras kaujās, piemēram, Melorijas kaujā 1284. gadā un Kurcoles kaujā 1298. gadā.

Viņu aktivitātes kulminācija bija laikā no 12. līdz 16. gadsimtam. Dženovas arbaleta šāvēji, visticamāk, pirmo reizi parādījās starptautiskajā arēnā Pirmā krusta kara laikā, kad Dženovas vienības komandieris Guljelmo Embriako, saukts par Testadimaglio, tos izmantoja Jeruzalemes aplenkuma laikā, lai apspiestu saracēņu strēlniekus, atbalstot uzbrukumu diviem aplenkuma torņiem, kas bija uzcelti no to pašu kuģu dēļiem, ar kuriem Dženovas iedzīvotāji bija kuģojuši uz Svēto zemi.

Pirmā pieminēšana hronikās par viņiem kā algotņiem datējama ar 1173. gadu (līgums ar di Gavi markgrāfu par arbaleta šāvēju nolīgšanu aizsardzības nolūkos). 1225. gadā Asti pilsēta nomāja 120 arbaleta šāvējus ar 20 zirgiem, lai tos izmantotu karā pret Alesandriju.

Daži monarhi, saniknoti par lielajiem zaudējumiem, ko šie ieroči nodarīja, sakropļoja sagūstītos arbaleta šāvējus. Piemēram, Frīdrihs II pavēlēja sakropļot gūstekņus, lai viņi vairs nevarētu izmantot arbaletu. To izraisīja neveiksmīgā Parmas aplenkuma operācija 1247. gadā, kurā piedalījās 600 arbaleta šāvēju un kas beidzās ar pilnīgu imperatora spēku sakāvi un liela daudzuma trofeju, tostarp Frīdriha II kroņa, sagūstīšanu.

Algotņu arbaletu šāvēji visplašāk tika izmantoti Simtgadu kara laikā. Visā šajā periodā Dženova dalījās Francijas liktenī, tostarp tās rūgtajās sākotnējās sakāvēs.
## Bruņojums

1339. gadā Antonio Doria un Karlo Grimaldi ar saviem vīriem kalpoja Filipam de Valuā. Katram vīram bija jānes divi arbaleti, bruņu krekls un goržete, dzelzs roku aproces un bruņucepure, zobens un labs duncis. Uz katriem 25 vīriem tika norīkots komandieris, kas saņēma 10 florīnus mēnesī, savukārt parasts arbaleta šāvējs saņēma 5 florīnus.

Dženovieši tika noalgoti arī ar kuģiem un apkalpēm, kuras bija nokomplektētas kā jūras kājnieki. Katrā kuģī atradās 25 arbaleta šāvēji.

Ir saglabājies 14. gadsimta vidus attēls no Francijas austrumiem (Aženo, Svētā Nikolaja baznīcā) attēlo arbaleta šāvēju bez viziera bruņucepurē, plecus sedzošā dzelzs riņķīšu bruņu kreklā, kreklā ar garām piedurknēm un plecu sargiem, kā arī ādas cimdos ar getrām. Viņa kājas ir skaidri pārklātas ar ceļsargiem un bruņu zābakiem. Viņa ieroču vidū ir arbalets, bultu maks uz platas ādas jostas (bultu maka klātbūtni norāda sprādze ar adatu uz jostas) un zobens ar lielu apaļu rokturīti.

1369. gada Florences algotņu hartā ir norādīts, ka arbaleta šāvēja ekipējumā ietilpst ne tikai arbalets un tā piederumi, bet arī nazis, bruņas un cerveldera tipa bruņucepure.

Kopumā 14. gadsimtā algotņa Dženovas arbaleta šāvēja pilns ekipējums sastāvēja no:

* **Bruņojuma**: arbalets, bultu maks ar bultām (18 vai 36, saskaņā ar priekšrakstiem; pārējo pārvadāja ratos apgādes vezumos), zobens un labs duncis.
* **Bruņas**: plākšņu bruņas (vai ķēdes bruņas ar garām piedurknēm (kas nosedz visu roku) un plecu bruņu plāksnes) un goržete, dzelzs vai ādas aproces, bacinets bez viziera vai cervelders ar ķēdes bruņu aizsargu, kas nosedz gan plecus, gan ceļsargus, gan ķēdes bruņu apavus, plākšņu kāju sargi.
* **Vairogu** Paveza visbiežāk izmantoja īpaši apmācīti vairognesēji, lai aizsargātu arbaleta šāvējus, bet dažreiz viņi tos nēsāja paši.
## Taktika
Komandieris saskaņoja arbaletu izvietošanu ar galveno komandieri: bija vēlams izvietot arbaleta šāvējus uz sausas zemes (arbalets jānovieto uz zemes un jātur aiz kāpsļa ar kāju, lai nodrošinātu atbalstu loka stiegras novilkšanai), ar pēc iespējas mazāk šķēršļiem starp arbaleta šāvējiem un ienaidnieku. Pārlādēšanas laikā, kas dažreiz ilga vairāk nekā minūti, tos no aizmugures aizsargāja liels pavezas vairoga, kas bija novietots uz zemes vai ko atbalstīja vairognesējs. Lai izvairītos no kājnieku un kavalērijas pretuzbrukumiem, pēc dažiem šāvieniem arbaleta šāvējus varēja atvilkt uz aizmuguri vai piesegt ar citām vienībām. Komandieris varēja tos pārvietot uz citu vietu kaujas laukā, lai turpinātu apšaudīt ienaidnieku.

Atšķirībā no loka šāvējiem, arbaletu šāva galvenokārt tiešā tēmējumā, nevis ar lielu trajektoriju. Tāpēc, ja tie bija izvietoti vairākās rindās, aizmugurējās rindas nevarēja šaut. Lai to novērstu, tika izgudrota rindu nomaiņas sistēma, kurā izšāvusī rinda atkāpās, un nākamā ieņēma tās vietu. Kamēr nākamās rindas šāva, pirmajai rindai bija laiks pārlādēt savus arbaletus un būt gatavai atkārtotai šaušanai. Šo sistēmu sauca par karakoliēšanu — "gliemeža kustību" (no itāļu valodas vārda "caracole" — gliemezis) —, un vēlāk to no arbaletiem pārņēma vēlāka perioda musketieri.
## Cīņas, kurās piedalījās Dženovas arbaleta šāvēji

Dženovas arbaleta šāvēji ir pieminēti Jeruzalemes aplenkuma laikā 1099. gadā.
* Melorijas kauja (1284) – uzvara pār Pizas Republikas floti.
* Kurzoles salas kauja (1298) – uzvara pār Venēcijas floti.
* Kurtrē kauja (1302. gada 11. jūlijs)
* Krustnešu armija aplenca Dolčīno apustuliskās baznīcas nocietinājumus Rubello kalnā (1307. gada marts), kurā, pēc hronista Gvido no Pizas teiktā, bija iesaistīti arī "Dženovas strēlnieki".
* Sluisas kauja (1340. gada 24. jūnijs) – jūras kauja. Lielākā daļa franču kuģu kopā ar apkalpi tika nolīgti Dženovā. Katrā no tiem atradās aptuveni 25 arbaleta šāvēji.
* Kresī kauja (1346. gada 26. augusts) – Dženovas arbaleta šāvēji vairāku apstākļu dēļ cieš graujošu sakāvi no angļu garā loka šāvējiem un cieš smagus zaudējumus.
*Puatjē kauja (1356. gada 19. septembris).
* Kuļikovas kauja (1380. gada 8. septembris) – Mamaja armijas centrā bija izvietoti "Dženovas kājnieki", kas tika savervēti no Svētā Jura Republikas Melnās jūras kolonijām.
* Konstantinopoles aizsardzība (1453. gada aprīlis/maijs) – Dženovas iedzīvotājs Džovanni Longo komandēja 700 labi bruņotu brīvprātīgo karavīru vienību (no kuriem 400 tika savervēti Dženovā un 300 Hijas un Rodas salās).
## Atsauces