open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Moriss Merlo-Pontī

**Moriss Merlo-Pontī** (; dzimis , miris ) bija franču filozofs, viens no nozīmīgākajiem 20. gadsimta fenomenoloģijas pārstāvjiem un oriģināls eksistenciālisma domātājs.

Merlo-Pontī filozofijas centrā atrodas ķermeniskās uztveres analīze. Pretstatā klasiskajam racionālismam un kartēziskajam duālismam viņš uzsvēra, ka cilvēka apziņa nav nošķirta no ķermeņa, bet ir iemiesota pasaulē. Uztvere, pēc Merlo-Pontī domām, nav pasīva ārējās realitātes atspoguļošana, bet aktīvs, pirmatnējs cilvēka attiecību veids ar pasauli.

Viņa nozīmīgākais darbs “Uztveres fenomenoloģija” (1945) piedāvā detalizētu uztveres, ķermeņa shēmas un telpiskās pieredzes analīzi, apvienojot filozofiju ar psiholoģijas, neiroloģijas un mākslas atziņām. Vēlākajos darbos Merlo-Pontī pievērsās valodas, vēstures un politikas jautājumiem, kā arī attīstīja jēdzienu par “redzamo un neredzamo” kā ontoloģisku dimensiju.

Politiskajā un intelektuālajā dzīvē Merlo-Pontī sākotnēji bija tuvs Žanam Polam Sartram un piedalījās žurnāla *Les Temps Modernes* darbībā, taču vēlāk viņu ceļi šķīrās atšķirīgu uzskatu dēļ par marksismu un Padomju Savienību. Merlo-Pontī ieņēma kritisku, bet neatmetošu attieksmi pret marksismu, cenšoties to interpretēt bez dogmatisma.

Merlo-Pontī idejas būtiski ietekmējušas mūsdienu fenomenoloģiju, ķermeņa filozofiju, kognitīvās zinātnes, estētiku un sociālo teoriju. Viņš tiek uzskatīts par vienu no nozīmīgākajiem domātājiem, kas iedibināja ķermeniskās pieredzes centrālo lomu filozofijā.

## Ārējās saites
Boriss Godunovs (traģēdija)

**"Boriss Godunovs"** () ir krievu dzejnieka Aleksandra Puškina traģēdija, kas balstīta uz Krievijas vēstures notikumiem Juku laiku periodā. Darbs tiek uzskatīts par vienu no nozīmīgākajiem krievu dramaturģijas pieminekļiem.

Traģēdija tika sarakstīta 1825. gadā Mihailovskas trimdas laikā, taču cenzūras dēļ publicēta tikai 1831. gadā. Puškins apzināti atteicās no klasicisma dramaturģijas normām, iedvesmojoties no Viljama Šekspīra vēsturiskajām lugām, un radīja brīvas struktūras drāmu ar daudzām ainām un personāžiem.

Darba centrā ir Krievijas cars Boriss Godunovs, kuru vajā vainas apziņa par iespējamo careviča Dmitrija slepkavību. Luga ataino ne tikai valdnieka iekšējo traģēdiju, bet arī tautas lomu vēsturiskajos procesos, uzsverot varas, likteņa un morālās atbildības tematiku.

“Boriss Godunovs” būtiski ietekmēja krievu literatūras un teātra attīstību. Pēc Puškina lugas motīviem Modests Musorgskis radīja tāda paša nosaukuma operu, kas kļuva par vienu no ievērojamākajiem krievu opermākslas darbiem.

## Ārējās saites

* Traģēdijas pilns teksts
Vara jātnieks

**"Vara jātnieks"** () ir krievu dzejnieka Aleksandra Puškina poēma, viens no nozīmīgākajiem viņa vēlīnās daiļrades darbiem un krievu literatūras kanona teksts.

Poēma sarakstīta 1833. gadā un publicēta pēc autora nāves — 1837. gadā. Tās pamatā ir Pētera I piemineklis Sanktpēterburgā, kas kļuvis par valsts varas un vēsturiskā likteņa simbolu. Darbā savijas vēsturiska epopeja ar personiskas traģēdijas stāstu.

Poēmas centrā ir ierēdnis Jevgēņijs, kura dzīvi sagrauj 1824. gada plūdi Sanktpēterburgā. Izmisuma brīdī viņš saceļas pret impērisko varu, ko simbolizē Vara jātnieks — Pētera I statuja, kas viņa apziņā atdzīvojas un sāk vajāt varoni. Šī konflikta centrā ir indivīda un valsts, personiskās laimes un vēsturiskās nepieciešamības pretnostatījums.

“Vara jātnieks” izceļas ar dziļu simbolismu, filozofisku problemātiku un poētisku meistarību. Poēma būtiski ietekmēja krievu literatūras un kultūras attīstību un joprojām tiek plaši interpretēta literatūrzinātnē.

## Ārējās saites

* Pilns poēmas teksts
Pēdējais elpas vilciens

**"Pēdējais elpas vilciens"** () ir 2025. gada Apvienotās Karalistes un ASV trillera filma, kuras režisors ir Alekss Pārkinsons. Tā ir balstīta uz Pārkinsona 2019. gada dokumentālo filmu ar tādu pašu nosaukumu. Filmā galvenās lomas atveido Vudijs Harelsons, Simu Liu, Finns Kols un Klifs Kērtiss.

Filma stāsta par ūdenslīdējiem, kuriem jāglābj kolēģis, kurš pazudis Ziemeļjūras dzelmē.

Filmas "Pēdējais elpas vilciens" pirmizrāde notika . Filma galvenokārt saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes.

## Atsauces

## Ārējās saites
Johatsu (albums)

**"Johatsu"** ir latviešu repera Pioniera 2025. gadā izdotais autoralbums. Relīzē ir iekļautas 7 dziesmas. Populārākās albuma dziesmas ir "Zīdā", "Briesmonis" un "True". Albums tika nominēts Latvijas Mūzikas ierakstu Gada balvai “Zelta mikrofons” kā gada labākais hiphop mūzikas albums.

Pioniera albums “Johatsu” veidots 2025. gada laikā un sastāv no 7 dziesmām. Dziesmās tiek apspriestas sociālās tēmas un teksti par pašattīstīšanos. Vokāla ieraksts tika veikts “KK Jūrmala studijā” ar Pionieri pie pults. Par skaņas apstrādi atbildīgs ir Mārtiņš Ozoliņš-Ozols (*Pre'set*) Rīgā, *Eternal World* studija.

Albums ir izdots 150 eksemplāros skaņuplatēs un pieejams arī digitāli.

Šis ir solo albums, tāpēc visas dziesmas ir producējis pats Pionieris. Mūzika veidota ar bungmašīnas palīdzību, kā arī sintezatoru.

Vāku šim albumam ir veidojis *Hezron Art* un bilde ir fotogrāfēta Dubaijā.

## Dziesmu saraksts
# "Radio nedraudzīgs" — 3:14
# "Zīdā" — 2:36
# "Kā tas ir" — 3:15
# "Spiediens" — 2:32
# "Briesmonis" — 2:39
# "True" — 2:35
# "Temīda" — 4:32

## Atsauces

## Ārējās saites
* Albums straumēšanas platformā ''Spotify''
* Albums Bandcamp
* Albums Discogs
* Albuma Lirikas
Mustjalas luterāņu baznīca

{
  "type": "ExternalData",
  "service": "geoshape",
  "ids": "Q14955316"
}

**Mustjalas Annas baznīca** () ir Igaunijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas dievnams, kas atrodas Sāremā salas ziemeļos Mustjalas ciemā. Baznīca ir Igaunijas kultūras piemineklis (id — 21029). Tā uzcelta 1863. gadā, nojaucot 1605. gadā celto kapelu. Baznīcas augstais tornis bija nozīmīgs orientieris jūrniekiem. Baznīcas altārgleznu "Kristus pie krusta" 1938. gadā radīja Rūdolfs Seps (*Rudolf Sepp*, 1902—1980). 1903. gadā baznīcā tika uzstādītas Gustava Terkmaņa (*Gustav Terkmann*, 1850—1924) radītās ērģeles. Baznīca nav nosaukta Sv. Annas vārdā, bet gan par godu Sāremā gubernatora sievai Annai Sehestedai, kura 1605. gadā lika uzcelt kapelu.

## Galerija

Mustjala kirik 2006.jpg
Mustjala kiriku interjöör.jpg|Baznīcas interjers


## Ārējās saites
* Ieraksts Igaunijas kultūras mantojuma reģistrā
Slazds (2025. gada filma)

**"Slazds"** () ir 2025. gada ASV psiholoģiskā trillera filma, kuras režisors ir Deivids Jaroveskis. Filmā galvenās lomas atveido Bills Skašgords un Entonijs Hopkinss. Tā ir argentīniešu 2019. gada filmas *[[4x4]]* jauns ekranizējums.

Filma stāsta par zagli Ediju (Skašgords), kurš ielaužas luksuss auto, bet tiek tajā ieslodzīts. Jau drīz auto īpašnieks Viljams (Hopkinss) uzsāk sadistisku spēli ar Ediju, lai panāktu taisnīgu tiesu.

Filmas "Slazds" pirmizrāde notika . Filma saņēma kopumā viduvēju kritiķu novērtējumu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Neredzamās sienas

**"Neredzamās sienas"** ir latviešu repera Pioniera trešais 2025. gadā izdotais albums. Tajā ir iekļautas 7 dziesmas. Populārākās albuma dziesmas ir "Odekolons", "Citrona dzeloņdrātis" un "Atriebības mūzika".

Pioniera albums “Neredzamās sienas” veidots 2025. gada laikā, tajā iekļautas 7 dziesmas. Vokālais ieraksts veikts “KK Jūrmala studijā” ar Pionieri pie pults. Ierakstus miksējis Edgars Laksa (Kaizers), bet māsterējis Jānis Kalve Rīgā, Labo ierakstu studijā. Kaut albums ir skarbs un bez filtra, tajā netiek izmantota necenzēta leksika. Albums ir izdots 100 eksemplāros kompaktkasetē un pieejams digitāli.

Albuma muzikālo pavadījumu ir veidojis Pionieris. Pioniera darbarīki šim albumam ir plašu atskaņotājs un bungmašīna, kā arī vietām Moog sintezators.
Viesmākslinieku vidū reperis Kaizers no Kreisā Krasta, Artuuro Schizo Phrenos, Hotte un Reinis Kapone. Vāka dizainu ir veidojis Hezron Art. 

## Dziesmu saraksts
# "Aglona" — 3:16
# "Citrona dzeloņdrātis" (piedalās Kaizers) — 2:48
# "Odekolons" — 3:31
# "Atriebības mūzika" (piedalās Artuuro Schizo Phrenos) — 2:32
# "Balsis galvā" (piedalās Hotte) — 2:13
# "Brīvība" (piedalās Reinis Kapone) — 2:28
# "Superkolosāls" — 2:24

## Atsauces

## Ārējās saites
* Albums straumēšanas platformā ''Spotify''
* Albums Bandcamp
* Albums Discogs
* Albuma Lirikas
Ņina Vataci

**Ņina Vataci** (; dzimusi , mirusi ) bija Cēsīs dzimusi baltkrievu bibliogrāfe. No 1945. līdz 1990. gadam bija Baltkrievijas Nacionālās bibliotēkas galvenā bibliogrāfe.

## Ārējās saites
Pašreizējo valstu un valdību vadītāju uzskaitījums

Šis ir **pašreizējo valstu vadītāju un valdību vadītāju** **uzskaitījums**. Dažos gadījumos, galvenokārt prezidentālās sistēmās, viens līderis ir gan valsts vadītājs, gan valdības vadītājs. Citos gadījumos, galvenokārt pusprezidentālās un parlamentārās sistēmās, valsts vadītājs un valdības vadītājs ir dažādas personas.

Vienpartijas sistēmas valstīs valdošās partijas līderis (piemēram, ģenerālsekretārs) parasti ir valsts faktiskais vadītājs, lai gan dažkārt šis līderis ieņem arī prezidenta vai premjerministra amatu. Afganistānā, Andorā, Irānā un Vatikānā valsts vadītāja pienākumus pilda garīdznieks. Afganistānā tas ir augstākais vadītājs; Andorā — Urgelas bīskaps, Andoras līdzprincis; Irānā — augstākais vadītājs; bet Vatikānā — pāvests.

## Saraksts
Hakainde Hičilema

**Hakainde Hičilema** (, dzimis ) ir Zambijas uzņēmējs, lauksaimnieks un politiķis. Kopš 2021. gada augusta Hičilema ir 7. Zambijas prezidents.

Kopš 2006. gada Hičilema ir liberālās partijas *[[United Party for National Development]]* priekšsēdētājs. Neveiksmīgi kandidējis Zambijas prezidenta vēlēšanās 2006., 2008., 2011., 2015. un 2016. gadā. 2017. gada 11. aprīlī Hičilema tika arestēts un apsūdzēts nodevībā. Arests tika uzskatīts par prezidenta Edgara Lungu nelikumīgu rīcību, lai vērstos pret politisko konkurentu. Arests tika plaši nosodīts, un Zambijā un ārzemēs notika protesti, pieprasot Hičilemas atbrīvošanu. Hičilema tika atbrīvots no cietuma 2017. gada 16. augustā, un apsūdzība nodevībā tika atcelta.

2021. gada prezidenta vēlēšanās ieguvis 59,02% balsu, pārspējot toreizējo prezidentu Lungu. Prezidenta amatā Hičilema uzsvēris cīņu pret augsto valsts parādu un inflāciju, kā arī jauniešu bezdarbu. Viņa prezidentūras laikā Zambija ir uzlabojusi attiecības ar Ķīnu, Eiropas Savienību un ASV.

Pieder pie Septītās dienas adventistu baznīcas.

## Atsauces

## Ārējās saites
Aldabras atols

{
  "type": "ExternalData",
  "service": "geoshape",
  "ids": "Q272768"
}


**Aldabras atols** (*Aldabra*) ir pasaulē otrs lielākais atols pēc Kirisimasi. Atrodas Seišelām piedorošo Ārējo Seišelu salu grupā apmēram 1120 kilometrus no valsts galvspilsētas Viktorijas. Atola unikālās ekosistēmas dēļ tas 1982. gadā tika iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā, bet 2010. gadā - Rāmsaras konvencijas sarakstā. Atola apmeklēšana tūristiem ir limitēta - atļauta tikai gida pavadībā bez nakšņošanas iespējām. 

Atola teritorijā dzīvo apmēram 150 000 endēmie milzu bruņurupuči (*Aldabrachelys gigantea*). Ap atolu uzturas zaļie jūras bruņurupuči. Salā dzīvo endēma sikspārņu suga *Paratriaenops pauliani*. Aug 40 endēmas augu sugas. 

20. gadsimta sešdesmitajos gados bija plāni atolā ierīkot Lielbritānijas militāro bāzi, tomēr zinātnieku un sabeidrības protestu rezultātā tie tika atcelti. Mūsdienās salu ekosistēmu apdraud invazīvās sugas un netālu esošais tankkuģu jūras ceļš.

## Galerija

Giant_Tortoise.JPG|Milzu bruņurupucis
Aldabra Atoll-108996.jpg
Aldabra Lagoon (32874699360).jpg|Lagūna
Helicopter_hovers_two_feet_up._Avoiding_sand_clouds_(37376497290).jpg


## Ārējās saites
Vitaļs Bikavs

**Vitaļs Bikavs** (; dzimis , miris ) bija Daugavpilī dzimis baltkrievu teātra un kino aktieris.

1964. gadā absolvēja Ļeņingradas Valsts teātra, mūzikas un kino institūtu. No 1972. gada — Minskas Maksima Gorkija akadēmiskā drāmas teātra aktieris. Tēlojis kinostudijas "Belarusfiļm" filmās.

## Ārējās saites
Hristijans Mickoskis

**Hristijans Mickoskis** (, dzimis ) ir Ziemeļmaķedonijas politiķis un bijušais inženieris. Kopš 2024. gada jūnija Mickoskis ir Ziemeļmaķedonijas premjerministrs.

No 2016. gada līdz 2017. gadam bijis valstij piederošā elektroenerģijas ražošanas uzņēmuma *Elektrani na Severna Makedonija* direktors. Strādājis arī kā pasniedzējs Skopjes Sv. Kirila un Sv. Metodija universitātes mašīnbūves fakultātē. 2017. gadā kļuvis par nacionālkonservatīvās partijas *[[VMRO-DPMNE]]* priekšsēdētāju. 2024. gada parlamenta vēlēšanās *VMRO-DPMNE* guva vislielāko atbalstu. Mickoska vadībā tika izveidota koalīcija, viņam kļūstot par Ziemeļmaķedonijas premjerministru.

Mickoska vadībā ir saasinājušās Ziemeļmaķedonijas attiecības ar Grieķiju un Bulgāriju, kā dēļ tās ir draudējušas bloķēt valsts iestāšanos Eiropas Savienībā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Alfa paaudze

**Alfa paaudze** (, saīsinājumā *Gen Alpha*) ir demogrāfiskais slānis, kas seko Z paaudzei un ir pirms Beta paaudzes. Pētnieki un populārie mediji par dzimšanas gadu sākumu parasti min 2010. gadu sākumu, bet par beigām — 2020. gadu vidu. Lielākā daļa Alfas paaudzes pārstāvju ir Y paaudzes bērni.

Šī ir pirmā paaudze, kas nav pieredzējusi pasauli bez sociālajiem medijiem un viedtālruņiem. Viņi piedzima laikā, kad lielākajā daļā pasaules samazinājās dzimstības rādītāji un bērnībā piedzīvoja COVID-19 pandēmiju. Šīs paaudzes bērnu izklaidē arvien vairāk dominēja pārnēsājamās digitālās tehnoloģijas, sociālie tīkli un straumēšanas pakalpojumi, vienlaikus samazinoties interesei par tradicionālo televīziju. Izmaiņas tehnoloģiju izmantošana mācībās ir būtiski ietekmējušas to, kā šī paaudze ir pieredzējusi agrīno mācīšanos salīdzinājumā ar iepriekšējām paaudzēm. Pētījumi liecina, ka veselības problēmas, kas saistītas ar pavadīto laiku pie viedierīču ekrāniem, alerģijām un aptaukošanos, kļuva arvien izplatītākas 2010. gadu beigās.

## Atsauces
Pazemotie un apvainotie

**"Pazemotie un apvainotie"** () ir krievu rakstnieka Fjodora Dostojevska romāns, viens no viņa agrīnajiem lielajiem prozas darbiem.

Romāns pirmoreiz tika publicēts 1861. gadā žurnālā *Vremja*. Tas tapis pēc rakstnieka atgriešanās no katorgas un trimdas, un iezīmē pāreju uz tām tēmām un estētiskajiem principiem, kas vēlāk pilnībā attīstījās viņa nobriedušajā daiļradē.

Darba centrā ir jauns rakstnieks Ivans Petrovičs, kurš stāsta par sarežģītām un traģiskām cilvēku attiecībām Sanktpēterburgā. Romānā atainoti sociāli neaizsargāti varoņi — nabadzīgie, pazemotie un morāli ievainotie —, kuru likteņi savijas ar ciniskā un egoistiskā kņaza Valkovska darbībām. Īpaša uzmanība veltīta ciešanu, līdzjūtības, mīlestības un morālās atbildības problemātikai.

“Pazemotie un apvainotie” izceļas ar izteiktu psiholoģismu, emocionālu spriedzi un humānistisku ievirzi. Romāns sagatavo pamatu tādiem vēlākajiem Dostojevska šedevriem kā “Noziegums un sods” un “Brāļi Karamazovi”.

## Ārējās saites

* Pilns romāna teksts
Velni

**"Velni"** () ir krievu rakstnieka Fjodora Dostojevska romāns, viens no viņa sarežģītākajiem un pretrunīgākajiem darbiem, kas veltīts politiskā radikālisma, nihilisma un morālās sabrukšanas tematam.

Romāns tapis 1871.–1872. gadā un sākotnēji publicēts žurnālā *Russkij vestņik*. Tā sižets daļēji balstīts uz reāliem notikumiem — revolucionāra Sergeja Ņečajeva vadītās slepenās organizācijas darbību un ar to saistīto slepkavību, kas satricināja Krievijas sabiedrību 19. gadsimta 60. gados.

Darba darbība norisinās provinču pilsētā, kurā pakāpeniski saasinās politiskā un morālā spriedze. Centrālais tēls ir harismātiskais un destruktīvais Pjotrs Verhovenskis, kurš manipulē ar cilvēkiem un idejām, izraisot vardarbību un haosu. Nozīmīga loma romānā ir arī Nikolajam Stavroginam — vienam no psiholoģiski sarežģītākajiem Dostojevska varoņiem.

“Velni” ir dziļi filozofisks romāns, kurā Dostojevskis kritiski analizē ateismu, revolucionāro ideoloģiju un to sekas indivīda un sabiedrības dzīvē. Darbs izceļas ar intensīvu psiholoģismu, polifonisku struktūru un asu sociālu polemiku.

Romāns tiek uzskatīts par vienu no nozīmīgākajiem 19. gadsimta politiskās literatūras darbiem un būtiski ietekmējis Eiropas domas vēsturi un literatūru.

## Ārējās saites
Piezīmes no pagrīdes

**"Piezīmes no pagrīdes"** () ir krievu rakstnieka Fjodora Dostojevska filozofisks prozas darbs, kas tiek uzskatīts par vienu no pirmajiem eksistenciālisma literatūras tekstiem pasaules literatūrā.

Darbs publicēts 1864. gadā žurnālā *Epoha*. Tas tapis pēc romāna “Pazemotie un apvainotie” un iezīmē jaunu posmu Dostojevska daiļradē, kurā galvenā uzmanība pievērsta cilvēka apziņas pretrunām, brīvās gribas problēmai un racionālisma kritikai.

Darba centrā ir anonīms stāstītājs — tā dēvētais pagrīdes cilvēks, bijušais ierēdnis, kurš dzīvo izolācijā un ar ironiju, cinismu un pašanalīzi atklāj savu iekšējo pasauli. Viņš asi polemizē ar sava laika idejām par progresu, saprātu un sabiedrisko labumu, uzsverot cilvēka iracionālo, destruktīvo un pretrunīgo dabu.

“Piezīmes no pagrīdes” sastāv no divām daļām: pirmajā izklāstīts filozofisks manifests, bet otrajā — konkrēti autobiogrāfiski epizodēm līdzīgi stāsti, kuros atklājas varoņa nespēja dzīvot harmonijā ar sevi un citiem. Darbs būtiski ietekmējis 20. gadsimta filozofiju un literatūru, tostarp eksistenciālisma domātājus.

Šis darbs tiek uzskatīts par priekšvēstnesi Dostojevska vēlākajiem romāniem — “Noziegums un sods”, “Idiots” un “Brāļi Karamazovi”.

## Ārējās saites
Spēlmanis (romāns)

**"Spēlmanis"** () ir krievu rakstnieka Fjodora Dostojevska romāns, kas veltīts azartspēļu kaislības, atkarības un psiholoģiskās pašiznīcināšanās tematikai.

Romāns sarakstīts 1866. gadā ārkārtīgi saspringtos apstākļos — Dostojevskim bija jāizpilda smags līgums ar izdevēju, un darbs tika diktēts stenogrāfei Annai Snitkinai (vēlāk rakstnieka sievai). Darbā plaši izmantota autora personīgā pieredze ar azartspēlēm Vācijas kūrortpilsētās.

Sižets risinās izdomātā Eiropas kūrortā Ruletenburgā. Galvenais varonis Aleksejs Ivanovičs ir jauns mājskolotājs, kurš pakāpeniski kļūst atkarīgs no ruletes spēles. Romānā cieši savijas kaislība, pazemojums, mīlestība un pašcieņas zaudējums, īpaši attiecībās ar Polinu Aleksandrovnu.

“Spēlmanis” izceļas ar dinamisku sižetu, intensīvu psiholoģisko spriedzi un precīzu atkarības mehānismu attēlojumu. Darbs ieņem nozīmīgu vietu Dostojevska daiļradē un kalpo kā sava veida prelūdija romānam “Noziegums un sods”, kas tapis tajā pašā gadā.

## Ārējās saites
Pusaudzis (romāns)

**"Pusaudzis"** () ir krievu rakstnieka Fjodora Dostojevska romāns, kas veido daļu no tā dēvētajiem autora vēlīnajiem lielajiem romāniem.

Romāns publicēts 1875. gadā un veidots pirmajā personā kā jauna vīrieša Arkādija Dolgorukija piezīmes. Darbā atklātas pusaudža identitātes meklējumu, morālās nenobriedības, ambīciju un pašcieņas problēmas, kas saistītas ar sarežģītām attiecībām ar tēvu — harismātisko, bet morāli pretrunīgo Andreju Versilovu.

Sižeta centrā ir Arkādija ideja kļūt “par Rotšildu” — sasniegt pilnīgu finansiālu neatkarību un varu, kas simbolizē viņa vēlmi pēc pašapliecināšanās un brīvības. Tomēr romāna gaitā šī ideja pakāpeniski sabrūk, atklājot varoņa iekšējo tukšumu un garīgo krīzi.

“Pusaudzis” izceļas ar dziļu psiholoģisko analīzi, sarežģītu sižeta struktūru un filozofisku problemātiku. Romānā turpinās Dostojevska raksturīgā cilvēka brīvības, ticības, vainas un atbildības tematika, kas pilnībā attīstīta romānā “Brāļi Karamazovi”.

## Ārējās saites
Piezīmes no Mirušo nama

**"Piezīmes no Mirušo nama"** () ir krievu rakstnieka Fjodora Dostojevska dokumentālās prozas darbs ar romāna iezīmēm, kas balstīts uz autora personīgo pieredzi katorgā.

Darbs tapis pēc Dostojevska atgriešanās no izsūtījuma Sibīrijā un pirmoreiz publicēts 1861.–1862. gadā žurnālā *Vremja*. Tajā atainota dzīve Omskas cietumā, kur rakstnieks pavadīja četrus gadus pēc notiesāšanas par dalību Petraševska pulciņā.

Stāstījums veidots kā it kā fiktīva notiesātā Aleksandra Gorjančikova piezīmes, kas ļāva autoram apiet cenzūru un vienlaikus saglabāt dokumentālu ticamību. Darbā detalizēti aprakstīta ieslodzīto ikdiena, savstarpējās attiecības, ciešanas un morālās deformācijas, kā arī cilvēcības saglabāšana visnežēlīgākajos apstākļos.

“Piezīmes no Mirušo nama” iezīmē būtisku pavērsienu Dostojevska daiļradē. Šajā darbā skaidri formulējas viņa interese par vainas, soda, ciešanu un garīgās atdzimšanas problemātiku, kas vēlāk pilnībā attīstīta romānos “Noziegums un sods”, “Idiots” un “Brāļi Karamazovi”.

## Ārējās saites
Nabaga ļaudis

**"Nabaga ļaudis"** () ir krievu rakstnieka Fjodora Dostojevska pirmais romāns, kas nodrošināja viņam plašu literāru atzinību un ievadīja viņu krievu literatūras kanonā.

Romāns publicēts 1846. gadā un veidots epistolārā formā — kā vēstuļu apmaiņa starp nabadzīgo ierēdni Makariju Devuškinu un jauno sievieti Varvaru Dobroselovu. Šī forma ļauj autoram dziļi atklāt varoņu iekšējo pasauli, viņu emocionālo ievainojamību un sociālo bezspēcību.

Darba centrā ir tā saukto “mazo cilvēku” liktenis Sanktpēterburgas sabiedrībā. Dostojevskis ar līdzjūtību un psiholoģisku precizitāti attēlo nabadzību, pazemojumu un sociālo netaisnību, vienlaikus uzsverot cilvēciskās cieņas un morālās vērtības nozīmi.

## Ārējās saites

* Pilns romāna teksts
Žans Kazimirs Perjē

**Žans Kazimirs Perjē** (; dzimis , miris ) bija franču politiķis un Trešās Republikas prezidents (1894–1895). Viņš pārstāvēja mēreno republikāņu politisko virzienu un nāca no ietekmīgas politiskās dzimtas — viņa vectēvs Kazimirs Perjē bija Francijas premjerministrs Jūlija monarhijas laikā, bet tēvs Ogists Kazimirs Perjē bija ilggadējs parlamenta deputāts.

Politisko karjeru Perjē sāka kā Deputātu palātas loceklis, kur viņš iestājās par parlamentārismu, konstitucionālu kārtību un līdzsvaru starp likumdevēju un izpildvaru. 1893. gada decembrī viņš kļuva par premjerministru prezidenta Marī Fransuā Sadī Karno vadībā. Viņa valdība darbojās politiski sarežģītā laikā, ko raksturoja sociālie nemieri, anarhistu vardarbība un parlamentārās krīzes.

Pēc prezidenta Karnota slepkavības 1894. gada jūnijā Žans Kazimirs Perjē tika ievēlēts par Francijas prezidentu. Tomēr viņa prezidentūra izrādījās ļoti īsa. Konflikti ar parlamentu un vilšanās prezidenta amata ierobežotajās pilnvarās lika viņam jau 1895. gada janvārī atkāpties no amata. Viņš kritizēja Trešās republikas politisko sistēmu, uzskatot, ka valsts galva ir padarīta par formālu un politiski bezspēcīgu figūru.

Pēc atkāpšanās no prezidenta amata Perjē lielā mērā atkāpās no aktīvās politikas, saglabājot ietekmi kā sabiedrisks darbinieks un politiskās dzīves komentētājs. Vēsturnieku skatījumā viņa īsais prezidentūras laiks atklāj Trešās republikas institucionālās pretrunas un spriedzi starp parlamentu un izpildvaru 19. gadsimta beigās.

## Ārējās saites

)
Luijs Žils Trošū

**Luijs Žils Trošū** (; dzimis , miris ) bija franču ģenerālis un politiķis, viens no nozīmīgākajiem Francijas valsts vadītājiem Francijas–Prūsijas kara laikā. Viņš bija Trešās republikas pirmais de facto vadītājs un pildīja pagaidu prezidenta pienākumus no 1870. līdz 1871. gadam.

Trošū militāro karjeru sāka jau jaunībā un piedalījās vairākās 19. gadsimta militārajās kampaņās. Otrās impērijas laikā viņš ieņēma augstus amatus armijā, tostarp bija Parīzes militārais gubernators. Pēc Napoleona III gāšanas 1870. gada 4. septembrī Trošū kļuva par Nacionālās aizsardzības valdības priekšsēdētāju.

Viņa vadībā Francija turpināja karu pret Prūsiju, un tieši Trošū vadīja Parīzes aizsardzību aplenkuma laikā (1870–1871). Tomēr neveiksmes militārajā vadībā un nespēja pārraut aplenkumu būtiski iedragāja viņa autoritāti. Pēc pamiera noslēgšanas un Nacionālās sapulces ievēlēšanas viņš atkāpās no valdības vadītāja amata, nododot varu Ādolfam Tjēram.

Pēc aiziešanas no aktīvās politikas Trošū saglabāja militāro dienesta statusu un dzīvoja samērā noslēgtu dzīvi. Vēsturnieku vērtējumā viņš tiek uzskatīts par pretrunīgu figūru — kā patriotisku, bet militāri piesardzīgu vadītāju, kura darbību lielā mērā noteica Francijas sakāve karā ar Prūsiju.

## Ārējās saites
Renē Kotī

**Renē Kotī** (; dzimis , miris ) bija franču politiķis un jurists, Francijas prezidents no 1954. līdz 1959. gadam, pēdējais Ceturtās republikas prezidents.

Dzimis Havrā, Normandijā. Pēc juridiskās izglītības iegūšanas strādāja par advokātu, vēlāk iesaistījās politikā kā Radikāli sociālistiskās partijas pārstāvis. Pirmā pasaules kara laikā dienēja Francijas armijā. Pēc kara tika ievēlēts par deputātu, vēlāk vairākkārt ieņēma ministra amatus, tostarp bija finanšu un rekonstrukcijas ministrs.

1953.–1954. gada prezidenta vēlēšanās Nacionālajā asamblejā pēc ilgstošas balsošanas un politiska strupceļa Kotī tika ievēlēts par kompromisa kandidātu. Viņa prezidentūras laikā Francija piedzīvoja hronisku valdību nestabilitāti, koloniālos konfliktus (īpaši Alžīrijas kara sākumu) un pieaugošu politisko krīzi.

1958. gada maija krīzes laikā Kotī izšķiroši aicināja Šarlu de Gollu izveidot valdību, tādējādi pavērdams ceļu Piektās republikas izveidei. Pēc jaunās konstitūcijas pieņemšanas 1958. gadā viņš pabeidza savu prezidenta pilnvaru termiņu 1959. gada janvārī.

Pēc aiziešanas no amata Renē Kotī atkāpās no aktīvās politikas. Viņš mira 1962. gadā Havrā. Vēsturiski viņš tiek vērtēts kā pieticīgs, bet institucionāli nozīmīgs prezidents, kura loma bija izšķiroša pārejā no Ceturtās uz Piekto republiku.

## Ārējās saites
Vensāns Oriols

**Vensāns Oriols** (; dzimis , miris ) bija franču politiķis, pirmais Ceturtās republikas prezidents (1947–1954).

Viņš pārstāvēja Sociālistisko partiju, darbojās kā jurists un parlamenta deputāts, kā arī ieņēma vairākus valdības amatus. Prezidenta amatā viņš pildīja galvenokārt reprezentatīvas funkcijas laikā, kad Franciju raksturoja biežas valdību maiņas un pēckara politiskā nestabilitāte.

## Ārējās saites
Malajieši

**Malajieši** () ir austronēziešu tauta, kas galvenokārt apdzīvo Dienvidaustrumāziju, īpaši Malaiziju, Indonēziju, Singapūru un Bruneju. Viņi veido vienu no nozīmīgākajām etniskajām grupām Malajas arhipelāgā un ir cieši saistīti ar reģiona vēsturi, valodu un islāma kultūru.

Malajiešu identitāte veidojusies vairāku gadsimtu gaitā, apvienojot vietējo austronēziešu iedzīvotāju tradīcijas ar indiešu, arābu un ķīniešu kultūras ietekmēm. Islāms kļuva par dominējošo reliģiju no 13.–15. gadsimta un joprojām ir centrāls malajiešu identitātes elements, īpaši Malaizijā un Brunejā.

Malajiešu valoda pieder austronēziešu valodu saimei un kalpo par pamatu vairākām valsts valodām, tostarp malajiešu (Malaizijā) un indonēziešu (Indonēzijā). Vēsturiski tā kalpojusi kā reģiona *[[lingua franca]]* tirdzniecībā un diplomātijā.

Malajiešu sabiedrība tradicionāli balstās uz kopienas solidaritāti, paražu tiesībām (*adat*) un islāma normām. Mūsdienās malajieši dzīvo gan lauku apvidos, gan lielpilsētās, aktīvi piedaloties valsts politiskajā, ekonomiskajā un kultūras dzīvē.

Malajiešu diaspora sastopama arī ārpus Dienvidaustrumāzijas — īpaši Taizemē, Austrālijā, Apvienotajā Karalistē un citās valstīs.

## Atsauces

## Ārējās saites
Poltava (poēma)

**"Poltava"** () ir krievu dzejnieka Aleksandra Puškina vēsturiska poēma, kas veltīta Lielā Ziemeļu kara notikumiem un Poltavas kaujai 1709. gadā.

Poēma publicēta 1829. gadā un veidota kā vēsturiska un psiholoģiska drāma pantos. Darbā savijas valsts mēroga notikumi ar personisku traģēdiju, īpašu uzmanību pievēršot Ukrainas hetmaņa Ivana Mazepas tēlam, kurš attēlots kā pretrunīga un traģiska personība. Centrālais vēsturiskais tēls ir Pēteris I, kas poēmā simbolizē valsts varu, reformu ideju un vēsturisko neizbēgamību. Vienlaikus poēmā nozīmīga loma ir Marijas Kočubejas liktenim, kuras ciešanas un mīlestība piešķir darbam lirisku un emocionālu dimensiju. Marijas Kočubejas līnijai poēmā nav vēsturisku apliecinājumu.

"Poltava" izceļas ar episku vērienu, augstu stilistisko meistarību un sarežģītu idejisko slāņojumu. Poēma raisīja pretrunīgas reakcijas laikabiedru vidū. Atšķirībā no Rietumeiropas romantiķiem, kuri Mazepu attēloja kā jaunu, dzīvē un savā valstiskajā darbībā ieinteresētu vīrieti, krievu rakstnieki galvenokārt viņu attēloja kā vecu un vāju vīrieti, jo īpaši šādu Mazepas tēlu radījis Puškins savā poēmā, kuru uzrakstījis kā pretstatu Bairona poēmai "Mazepa" un sākotnēji pat deva savai poēmai to pašu nosaukumu.

Saskaņā ar Rietumos izdoto Ukrainas izpētes enciklopēdiju, poēmas "Poltava" galvenais mērķis bija pierādīt Ukrainas valstiskuma iznīcināšanas "vēsturisko likumsakarību" un Ukrainas pievienošanas Krievijas "vēsturisko neizbēgamību". Pētera diženums tiek vienpusēji slavināts, bet Mazepas tēls noniecināts ar daudzveidīgiem epitetiem. Raksturīga Puškina zīmētā Mazepas psiholoģiskā portreta iezīme ir viņa "noziedzīgums" kā personai un viņa neuzticamība un avantūrisms kā valstsvīram.

## Atsauces

## Ārējās saites
Dzīres mēra laikā

**"Dzīres mēra laikā"** () ir krievu dzejnieka Aleksandra Puškina dramatisks dzejolis, viens no tā dēvētajām “Mazajām traģēdijām”.

Darbs sarakstīts 1830. gadā Boldinas rudenī un publicēts 1832. gadā. Tā pamatā ir skotu dzejnieka Džona Vilsona dramatiskā poēma, kuru Puškins brīvi pārradīja, piešķirot tai filozofisku un eksistenciālu ievirzi.

Darbība norisinās mēra epidēmijas laikā, kad neliela cilvēku grupa rīko dzīres, ignorējot visapkārt valdošo nāvi. Centrālais varonis Voldšingems aizstāv cilvēka tiesības uz prieku, brīvību un dzīves pilnību pat visdrūmākajos apstākļos. Pretstatā viņam priesteris aicina uz pazemību, nožēlu un morālu atbildību.

“Dzīres mēra laikā” aplūko dzīves un nāves, dumpja un pazemības, cilvēka gara spēka un morālās robežas problemātiku. Darbs izceļas ar lakonisku formu, koncentrētu dramatismu un dziļu filozofisku saturu, padarot to par vienu no nozīmīgākajiem Puškina vēlā perioda sacerējumiem.

## Ārējās saites
Neokomunisms

**Neokomunisms** bija politiska un ideoloģiska tendence 20. gadsimta otrajā pusē, kas apzīmēja komunistisko kustību mēģinājumus pielāgot marksisma idejas jaunajiem sociālajiem, politiskajiem un kultūras apstākļiem pēc Otrā pasaules kara. Termins visbiežāk tika lietots ārpus Rietumeiropas, lai raksturotu reformētu komunisma formu, kas centās distancēties no padomju modeļa autoritārisma un dogmatisma.

Neokomunisms uzsvēra politisko plurālismu, parlamentārismu, nacionālo neatkarību un pakāpeniskas sociālās reformas, nevis revolucionāru varas sagrābšanu. Šīs pieejas piekritēji iestājās par demokrātiskām brīvībām, cilvēktiesībām un plašām sociālajām aliansēm, vienlaikus saglabājot kritiku pret kapitālismu un sociālo nevienlīdzību.

Jēdziens bieži tika lietots līdzās vai kā sinonīms eirokomunismam, tomēr tas varēja attiekties arī uz līdzīgām reformistiskām tendencēm komunistiskajās partijās ārpus Rietumeiropas. Neokomunistiskās idejas ietekmēja vairākas partijas 20. gadsimta 60.–80. gados, īpaši laikā, kad pieauga vilšanās Padomju Savienības politiskajā praksē.

Pēc 1989. gada politiskajām pārmaiņām Eiropā un sociālistisko režīmu sabrukuma lielākā daļa kustību, kuras tika raksturotas kā neokomunistiskas, pārtapa par sociāldemokrātiskām vai kreisām reformu partijām. Līdz ar to neokomunisms kā atsevišķa ideoloģiska strāva pakāpeniski zaudēja aktualitāti, tomēr tā idejas atstāja ietekmi uz mūsdienu kreisās politikas attīstību.
Marksisma revizionisms

**Marksisma revizionisms** ir politiska un teorētiska kustība marksisma ietvaros, kas iestājas par tā pamatideju pārskatīšanu, pielāgošanu vai reinterpretāciju atbilstoši mainīgajiem sociālajiem, ekonomiskajiem un politiskajiem apstākļiem. Revizionisms radās 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā kā reakcija uz klasiskā marksisma dogmatisko interpretāciju un centieniem to īstenot praksē.

Marksisma revizionisti apšaubīja vairākus Kārļa Marksa un Frīdriha Engelsa formulētos pieņēmumus, tostarp neizbēgamu kapitālisma sabrukumu, proletārās revolūcijas nepieciešamību un vardarbīgas varas sagrābšanas neizbēgamību. Tā vietā viņi uzsvēra pakāpeniskas reformas, parlamentārismu, demokrātiju un sociālās reformas kā ceļu uz sociālismu.

Par vienu no nozīmīgākajiem marksisma revizionisma teorētiķiem tiek uzskatīts Eduards Bernšteins, kurš 19. gadsimta beigās izvirzīja ideju par tā saukto “evolucionāro sociālismu”. Viņš uzskatīja, ka strādnieku šķira spēj uzlabot savu stāvokli demokrātiskā ceļā, izmantojot vēlēšanas, arodbiedrības un likumdošanas reformas. Šīs idejas būtiski ietekmēja sociāldemokrātisko partiju attīstību Eiropā.

Marksisma revizionisms izraisīja asas debates starp marksistiem. Tā pretinieki, tostarp Vladimirs Ļeņins, Roza Luksemburga un citi revolucionārie sociālisti, revizionismu uzskatīja par atkāpšanos no šķiru cīņas principiem un par ideoloģisku kompromisu ar buržuāziju. Šī polemika būtiski ietekmēja šķelšanos starp komunismu un sociāldemokrātiju 20. gadsimta sākumā.

20. gadsimtā jēdziens “marksisma revizionisms” tika lietots arī politiskās cīņās Padomju Savienībā un citās sociālistiskajās valstīs, kur ar to bieži apzīmēja ideoloģiskus novirzienus, kas atkāpās no oficiālās marksisma–ļeņinisma doktrīnas. Šādā kontekstā revizionisms bieži tika kritizēts kā “oportūnisms” vai “buržuāziska ietekme”.

Pēc Aukstā kara beigām un sociālistisko režīmu sabrukuma Austrumeiropā marksisma revizionisms lielā mērā saplūda ar dažādām kreisajām ideoloģijām, tostarp demokrātisko sociālismu, eirokomunismu un mūsdienu sociāldemokrātiju. Mūsdienās šo jēdzienu galvenokārt lieto politiskās teorijas un ideju vēstures kontekstā.
Antikapitālisms

**Antikapitālisms** ir politiska ideoloģija, kas ir vērsta pret kapitālismu tajā pastāvošās sociālās nevienlīdzības, darba ekspluatācijas un varas koncentrācijas dēļ. Antikapitālisma piekritēji iestājas pret ražošanas līdzekļu privātīpašumu un peļņas prioritizēšanu pār sabiedrības interesēm un piedāvā alternatīvus sabiedriskās kārtības un saimniekošanas modeļus.

Antikapitālistiskās idejas ir cieši saistītas ar marksismu, sociālismu, komunismu un anarhismu, taču tās sastopamas arī citās ideoloģiskās, tostarp zaļajā politikā, feminismā un postkoloniālajā domā. Šīm pieejām ir kopīgs uzskats, ka kapitālisms strukturāli vairojot sociālo nevienlīdzību un neesot savienojams ar pilnvērtīgu sociālo taisnīgumu un ilgtspējīgu sabiedrības attīstību.

Antikapitālisms var izpausties gan revolucionārā, gan reformistiskā veidā. Radikālākas kustības iestājas par kapitālisma pilnīgu likvidēšanu un aizstāšanu ar kopīgi pārvaldītu vai kopienās balstītu saimniecisko iekārtu, savukārt mērenāka pieeja aicina kapitālismu ierobežot ar sociālo politiku, valsts regulējumu un labklājības valsts mehānismiem.

20. un 21. gadsimtā antikapitālisms ir bijis nozīmīgs dažādu sociālo kustību elements, tostarp strādnieku kustībā, antiglobalizācijas protestos un kritiskajā attieksmē pret neoliberālismu. Mūsdienās antikapitālistiskā kritika bieži tiek saistīta ar klimata pārmaiņām, globālo nevienlīdzību un transnacionālo korporāciju ietekmi uz demokrātiju.

Lai gan antikapitālisms nav vienota ideoloģija, tas kalpo kā kopīgs ietvars dažādām kustībām un teorijām, kas meklē alternatīvus sabiedrības attīstības ceļus ārpus kapitālisma iekārtas.
Karls Manheims

**Karls Manheims** (; dzimis , miris ) bija vācu izcelsmes sociologs un filozofs, viens no zināšanu socioloģijas pamatlicējiem 20. gadsimtā.

Manheims kļuva pazīstams ar ideju, ka zināšanas, uzskati un ideoloģijas ir cieši saistītas ar sociālo kontekstu, kurā tās rodas. Viņš uzsvēra, ka domāšanu ietekmē sociālā klase, vēsturiskais laikmets un politiskā pozīcija, tādējādi apšaubot ideju par pilnīgi objektīvām un no sabiedrības atrautām zināšanām.

Viņa nozīmīgākais darbs “Ideoloģija un utopija” analizē atšķirību starp ideoloģijām, kas kalpo esošās sociālās kārtības uzturēšanai, un utopijām, kas tiecas šo kārtību pārveidot. Manheims ieviesa arī jēdzienu par “brīvi peldošo inteliģenci”, kurai, viņaprāt, bija potenciāls kritiski analizēt sabiedrību, neesot pilnībā piesaistītai konkrētai sociālajai klasei.

Pēc nacistu nākšanas pie varas Manheims emigrēja uz Apvienoto Karalisti, kur turpināja akadēmisko darbu un pievērsās demokrātijas, izglītības un sociālās plānošanas jautājumiem. Viņa idejas būtiski ietekmēja mūsdienu socioloģiju, politisko teoriju un ideoloģijas analīzi.

## Ārējās saites
Padomju Savienības ģerbonis

thumb|Padomju Savienības ģerbonis
**Padomju Savienības ģerbonis** bija oficiālais Padomju Savienības valsts simbols, kuru pieņēma 1923. gadā, bet galīgā redakcija tika nostiprināta 1936. gadā līdz ar PSRS Konstitūciju.

Ģerboņa centrā attēlots sirpis un āmurs uz zemeslodes fona, kas simbolizē strādnieku un zemnieku savienību un pasaules proletariāta vienotību. Aiz zemeslodes redzami uzlecošās saules stari, kas apzīmē komunisma nākotni. Kompozīciju ietver kviešu vārpas, kas simbolizē labklājību un lauksaimniecības nozīmi.

Ģerboņa augšdaļā atrodas piecstaru sarkana zvaigzne — komunisma un pasaules revolūcijas simbols. Uz lentēm, kas aptver kviešu vārpas, dažādās PSRS pastāvēšanas laikā bija attēlots sauklis „Visu zemju proletārieši, savienojieties!” republiku oficiālajās valodās; to skaits mainījās atbilstoši savienoto republiku skaitam.

Padomju Savienības ģerbonis atspoguļoja valsts ideoloģiskos pamatus — komunisma ideju, internacionālismu un sociālistiskās sabiedrības veidošanu. Tas tika izmantots valsts dokumentos, karogos, monētās un oficiālajā simbolikā līdz Padomju Savienības sabrukumam 1991. gadā.
Beļģijas ģerbonis

**Beļģijas Karalistes ģerbonis** (, , ) ir Beļģijas oficiālais valsts simbols, kas tika pieņemts pēc valsts neatkarības iegūšanas 19. gadsimtā.

Ģerboņa centrā atrodas zelta vairogs ar lauvu (t.s. Brabantes lauva), kam ir sarkani nagi un mēle. Lauva simbolizē drosmi, spēku un neatkarību, un tas ir cieši saistīts ar vēsturisko Brabantes hercogistes heraldiku.

Lielajā ģerboņa versijā vairogu tur divi zelta lauvas, virs tā atrodas karaliskā kronis, bet apkārt izvietota Beļģijas augstākā apbalvojuma — Leopolda ordeņa — ķēde. Zem ģerboņa redzama devīze franču valodā: „*L'union fait la force*” (“Vienotība rada spēku”), kas uzsver valsts daudzvalodīgo un daudzreģionālo raksturu.

Beļģijā pastāv vairākas ģerboņa versijas — lielais, vidējais un mazais ģerbonis — kuras tiek lietotas atkarībā no institucionālā un oficiālā konteksta. Ģerbonis tiek izmantots valsts dokumentos, valdības iestādēs, diplomātijā un citos oficiālos nolūkos.

## Ārējās saites
Dānijas ģerbonis

**Dānijas Karalistes ģerbonis** () ir Dānijas oficiālais valsts simbols un viens no senākajiem joprojām lietotajiem valstu ģerboņiem Eiropā.

Mazajā ģerbonī attēlots zelta vairogs ar trim zilām lauvām, kas ir apzīmētas ar sarkanām sirdīm (vēsturiski dēvētām arī par ūdensrožu lapām). Šis simbols datējams ar 12. gadsimtu un tradicionāli tiek saistīts ar Valdemāra II valdīšanas laiku. Lauvas simbolizē karaļa varu, drosmi un valsts nepārtrauktību.

Lielais Dānijas ģerbonis ietver sarežģītāku heraldisko kompozīciju, kurā attēloti arī citu vēsturisko teritoriju simboli, tostarp Šlēsviga, Holšteina, Fēru salu un Grenlandes heraldika. Vairogu ietver augstāko valsts ordeņu — Ziloņa ordeņa un Dannebrogas ordeņa — ķēdes, bet to tur divi mežonīgie vīri ar rungām.

Dānijā pastāv vairākas ģerboņa versijas (lielais un mazais ģerbonis), kuras tiek izmantotas atkarībā no oficiālā konteksta. Ģerbonis tiek plaši lietots valsts iestādēs, oficiālajos dokumentos, diplomātijā un monarhijas simbolikā.

## Ārējās saites
Pontas grieķi

thumb|Pontas reģions
**Pontas grieķi** () ir grieķu etniskā grupa, kas vēsturiski dzīvoja Pontas reģionā Melnās jūras dienvidu piekrastē (mūsdienu Turcijas ziemeļaustrumos). Pontas grieķi veido vienu no senākajām grieķu diasporas kopienām, kuru izcelsme saistīta ar senajām grieķu kolonijām, kas šajā reģionā tika dibinātas jau 8. gadsimtā p.m.ē.

Pontas grieķi runāja pontu grieķu dialektā, kas ir arhaiska grieķu valodas forma ar vairākām īpatnībām, kuras saglabājušās līdz mūsdienām. Lielākā daļa Pontas grieķu tradicionāli piederēja pie Austrumu pareizticīgās baznīcas, kas bija nozīmīgs viņu kultūras un identitātes pamats.

20. gadsimta sākumā, īpaši Pirmā pasaules kara laikā un pēc tā, Pontas grieķi piedzīvoja masveida vajāšanas, deportācijas un slepkavības, kuras daļa vēsturnieku raksturo kā Pontas grieķu genocīdu. Šo notikumu rezultātā lielākā daļa kopienas tika iznīcināta vai piespiedu kārtā pārvietota.

Pēc 1923. gada Grieķijas—Turcijas iedzīvotāju apmaiņas Pontas grieķu vairākums pārcēlās uz Grieķiju, savukārt citi apmetās Krievijā, Gruzijā, Armēnijā un citās valstīs. Mūsdienās Pontas grieķu pēcteči dzīvo arī plašā diasporā Eiropā, Ziemeļamerikā un Austrālijā.

## Ārējās saites
Urumi

thumb|Urumi
**Urumi** jeb **Urumu grieķi** (grieķu: Ουρούμ, turku: *Urumlar*) ir etniska un lingvistiska grupa, kas vēsturiski saistīta ar grieķiem un dzīvoja galvenokārt Melnās jūras reģionā, Krimā un Kaukāzā. Urumi ir pazīstami ar to, ka kultūras un izcelsmes ziņā ir grieķi, bet tradicionāli runā tjurku valodā — urumu valodā.

Urumu izcelsme parasti tiek saistīta ar grieķu kopienām, kuras viduslaikos un osmaņu periodā pārgāja uz turku valodu, saglabājot pareizticīgo kristietību. Atšķirībā no Pontas grieķiem, kuri saglabāja grieķu valodu, urumi pakāpeniski tika turkificēti lingvistiski, bet ne etniski.

18. gadsimta beigās un 19. gadsimtā daļa urumu kopā ar citiem Krimas grieķiem tika pārvietoti uz Krievijas Impērijas teritorijām, īpaši uz Azovas jūras piekrasti (mūsdienu Ukrainas dienvidaustrumos). Tur izveidojās urumu ciemi līdzās grieķvalodīgajiem rumajiem.

Urumi pārsvarā piederēja pie Austrumu pareizticīgās baznīcas, un reliģija spēlēja nozīmīgu lomu viņu identitātes saglabāšanā. Mūsdienās urumu skaits ir neliels, un daudzi ir asimilējušies apkārtējās sabiedrībās Ukrainā, Krievijā, Gruzijā un citur.

## Ārējās saites
2027. gads Latvijā

Šajā lapā ir apkopoti **[[2027. gads|2027. gada]] notikumi [[Latvija|Latvijā]]**.

## Paredzētie notikumi

### Janvāris

*  — Liepāja, kopā ar Portugāles pilsētu Evoru kļūs par Eiropas kultūras galvaspilsētu.

## Atsauces
Julians Marhlevskis

**Julians Marhlevskis** (; dzimis , miris ) bija poļu marksists, revolucionārs un viens no ievērojamākajiem starptautiskās komunistiskās kustības darbiniekiem 19. un 20. gadsimta mijā.

Marhlevskis bija viens no Polijas un Lietuvas Karalistes Sociāldemokrātijas (SDKPiL) dibinātājiem, cieši sadarbojoties ar Rozu Luksemburgu un citiem revolucionāriem marksistiem. Viņš iestājās par strādnieku šķiras internacionālismu un asi kritizēja nacionālismu, uzskatot to par šķērsli sociālajai emancipācijai.

Pirmā pasaules kara un Krievijas revolūcijas laikā Marhlevskis aktīvi darbojās revolucionārajā kustībā, vēlāk ieņemot dažādus amatus Padomju Savienībā un Komunistiskajā internacionālē. Viņš piedalījās arī diplomātiskās un politiskās misijās, tostarp sarunās ar Rietumeiropas kreisajām kustībām.

Marhlevskis bija nozīmīgs marksisma teorijas un prakses popularizētājs Centrālajā un Austrumeiropā. Viņa darbi un politiskā darbība atstāja paliekošu ietekmi uz Polijas un starptautiskās kreisās kustības attīstību.

## Ārējās saites
Ījabs islāmā

**Ījabs** (;) ir viena no nozīmīgajām islāma figūrām, pravietis un Allāha kalps, kurš Korānā tiek cildināts kā pacietības, ticības un uzticības Dievam paraugs. Viņš ir viens no praviešiem, kuru dzīves stāsts kalpo kā morāla mācība musulmaņiem.

Ījabs Korānā tiek pieminēts kā cilvēks, kuru piemeklēja smagi pārbaudījumi — slimība, mantas un ģimenes zaudējums. Neskatoties uz ciešanām, viņš nezaudēja ticību Allāham un nepārstāja viņu pielūgt. Par savu nelokāmo pacietību (*sabr*) Ījabs tika apbalvots ar veselības atgūšanu un labklājības atjaunošanu.

Islāma tradīcijā Ījabs simbolizē ideālu ticīgā attieksmi pret pārbaudījumiem — pazemību, pacietību un pilnīgu paļaušanos uz Allāha gribu. Viņa stāsts tiek izmantots reliģiskajā mācībā un sprediķos kā piemērs tam, kā saglabāt ticību grūtību laikā.

Ījabs ir minēts vairākās Korāna sūrās, tostarp 21. (*Al-Anbijā*) un 38. (*Sād*), kur uzsvērta viņa dievbijība un izturība. Islāma tradīcijā viņš tiek uzskatīts par vienu no taisnīgākajiem praviešiem.

## Ārējās saites
Melnādainie abhāzi

**Melnādainie abhāzi** ir neliela abhāzu etniskā apakšgrupa, kas vēsturiski dzīvoja Abhāzijā. Viņi atšķīrās ar tumšāku ādas krāsu, taču valodas, kultūras un pašidentifikācijas ziņā pilnībā piederēja abhāzu tautai.

Melnādainie abhāzi runāja tikai abhāzu valodā un uzskatīja sevi par abhāziem, nevis par atsevišķu tautu. Jau 19. gadsimta avotos minēts, ka viņiem nebija savas atšķirīgas valodas vai reliģijas, kas tos nošķirtu no pārējās abhāzu sabiedrības.

Pastāv vairākas hipotēzes par melnādaino abhāzu izcelsmi. Populārākā versija saista viņu parādīšanos ar Osmaņu impērijas laikmetu, kad Melnās jūras piekrastē varēja nonākt afrikāņu izcelsmes cilvēki — kā vergi, karavīri vai jūrnieki. Laika gaitā viņi asimilējās abhāzu sabiedrībā. Citas versijas, tostarp par ļoti senu afrikāņu klātbūtni Kaukāzā, mūsdienu vēstures zinātnē nav guvušas plašu atbalstu.

20. gadsimta gaitā melnādainie abhāzi pilnībā asimilējās pārējā abhāzu tautā. Kā atsevišķa, vizuāli izceļama grupa viņi mūsdienās vairs praktiski nepastāv, un šis apzīmējums galvenokārt sastopams vēsturiskā un etnogrāfiskā kontekstā.

## Skatīt arī
* Kaukāzs

## Ārējās saites
Reliģijas socioloģija

**Reliģijas socioloģija** ir socioloģijas nozare, kas pēta reliģijas lomu sabiedrībā, tās institūcijas, prakses, ticējumus un simbolus, kā arī reliģijas mijiedarbību ar sociālajām struktūrām, kultūru, politiku un ekonomiku. Tā analizē, kā reliģija ietekmē sociālo uzvedību, identitāti un sociālo integrāciju, kā arī to, kā sabiedrības pārmaiņas ietekmē reliģiskās formas un institūcijas.

Reliģijas socioloģija kā patstāvīga disciplīna izveidojās 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā, socioloģijas klasiķu darbu ietekmē. Makss Vēbers (1864—1920) sniedza būtisku ieguldījumu reliģijas socioloģijā, pētot reliģiskās idejas un to ietekmi uz sociālo rīcību un ekonomisko uzvedību. Viņa darbi par protestantisko ētiku un kapitālisma attīstību parādīja, kā reliģiskie uzskati var veicināt noteiktu sociālo un ekonomisko struktūru veidošanos. Vēbers arī analizēja reliģiskās autoritātes veidus, tostarp harizmātisko autoritāti un reliģisko institucionalizāciju.

Emīls Dirkems (1858—1917) uzskatāms par vienu no reliģijas socioloģijas pamatlicējiem. Viņš reliģiju aplūkoja kā sociālu fenomenu, kas veicina sabiedrības saliedētību un kolektīvo apziņu. Savā darbā par reliģijas elementārajām formām Dirkems analizēja rituālu, simbolu un kolektīvo priekšstatu nozīmi sociālajā integrācijā.

Nozīmīgu ieguldījumu reliģijas socioloģijas attīstībā sniedza arī Pjērs Burdjē, kurš pētīja reliģiju kā sociālā kapitāla un simboliskās varas formu, kā arī Pīters Bērgers, kura darbos analizēta reliģijas nozīme modernajās un sekularizētajās sabiedrībās.

## Ārējās saites
Kvalitatīvā socioloģija

**Kvalitatīvā socioloģija** ir socioloģijas pētniecības pieeja, kas koncentrējas uz sociālo parādību dziļāku izpratni, analizējot cilvēku pieredzi, nozīmes, interpretācijas un sociālo mijiedarbību. Tā pēta, kā indivīdi un grupas uztver un konstruē sociālo realitāti konkrētos kultūras un sociālajos kontekstos.

Kvalitatīvā socioloģija plašāk attīstījās 20. gadsimtā kā pretstats un papildinājums kvantitatīvajai socioloģijai. Tās teorētiskie pamati saistīti ar interpretatīvo socioloģiju, fenomenoloģiju un simbolisko interakcionismu. Makss Vēbers (1864—1920) uzskatāms par vienu no kvalitatīvās pieejas pamatlicējiem socioloģijā, jo uzsvēra sociālās rīcības subjektīvās nozīmes izpratni (*Verstehen*).

Kvalitatīvajā socioloģijā tiek izmantotas tādas pētniecības metodes kā padziļinātās intervijas, dalībnieku novērošana, etnogrāfija, fokusa grupas un teksta analīze. Šīs metodes ļauj analizēt sociālos procesus dabiskā vidē un iegūt detalizētus, kontekstuāli bagātus datus.

Kvalitatīvā socioloģija tiek plaši izmantota, pētot identitāti, kultūru, reliģiju, politiku, dzimumu attiecības un ikdienas sociālās prakses. Tā sniedz padziļinātu izpratni par sociālajām struktūrām un procesiem, kurus ne vienmēr iespējams pilnībā atklāt ar statistiskām metodēm.

## Ārējās saites