Nīderlandes Antiļas

**Nīderlandes Antiļas** (, , ) bija ar Nīderlandes Karalisti asociēta valsts Karību jūras austrumos un dienvidaustrumos. Sastāvēja no divām salu grupām: Kirasao un Bonaire Aizvēja Antiļās Venecuēlas piekrastē un Sintēstatiusa, Saba un Sintmārtena Aizvēja salās Mazo Antiļu salu ziemeļos. 

2010. gadā valsts sadalījās, Kirasao un Sintmārtena kļuva par valstīm Nīderlandes Karalistes sastāvā, bet pārējās salas pievienojās Nīderlandei kā īpašas pašvaldības.

## Vēsture
Nīderlandes Antiļu vēsture sākās ar Amerikas pamatiedzīvotāju, galvenokārt aravaku un karību ciltīm, kuras dzīvoja salās pirms eiropiešu ierašanās. 1499. gadā Venecuēlas piekrasti un apkārtējās salas atklāja Alonso de Oheda un Amerigo Vespuči, un drīz tās nonāca Spānijas pārvaldībā. 17. gadsimtā Nīderlandes Vestindijas kompānija pārņēma vairākas salas, kā Kirasao, Arubu, Bonairi, Sintmārtēnu, Sabu un Sintēstatiusu, padarot tās par nozīmīgiem tirdzniecības un vergu tirdzniecības centriem Karību jūrā. Pēc vairākiem karu periodiem starp Nīderlandi, Spāniju, Franciju un Angliju, šīs teritorijas nostiprinājās kā Nīderlandes kolonijas.

20. gadsimtā salas pakāpeniski ieguva lielāku pašpārvaldi. 1954. gadā tika izveidotas Nīderlandes Antiļas – autonoma Nīderlandes Karalistes sastāvdaļa ar vienotu pārvaldes sistēmu. Tomēr dažādās salas atšķīrās ekonomiski un kultūras ziņā, tādēļ laika gaitā radās neatkarīgākas pārvaldes prasības. 1986. gadā Aruba izstājās no Nīderlandes Antiļām un kļuva par atsevišķu autonomu teritoriju. 2010. gada 10. oktobrī Nīderlandes Antiļas tika oficiāli likvidētas: Kirasao un Sintmārtēna kļuva par autonomām Karalistes sastāvdaļām līdzīgi kā Aruba, bet Bonaire, Saba un Sintestatiusa tika integrētas Nīderlandē kā īpašie pašvaldību apgabali (*bijzondere gemeenten*).

## Iedzīvotāji
Nīderlandes Antiļu iedzīvotāji vēsturiski bija ļoti daudzveidīgi. Sākotnēji salas apdzīvoja Amerikas pamatiedzīvotāji – aravaki un karību ciltis, taču pēc eiropiešu ierašanās viņu skaits strauji samazinājās slimību, kara un kolonizācijas dēļ. 17.–18. gadsimtā holandieši salas izmantoja kā tirdzniecības un vergu tirdzniecības centrus, tāpēc šeit nonāca liels skaits afrikāņu vergu, kas kļuva par galveno iedzīvotāju daļu. Pēc verdzības atcelšanas 1863. gadā afrikāņu pēcteči veidoja sabiedrības pamatu.

Koloniālisma laikā iedzīvotāju sastāvu papildināja eiropieši (galvenokārt holandieši), kā arī sefārdu ebreju kopiena, kas ieradās jau 17. gadsimtā un spēlēja nozīmīgu lomu Kirasao tirdzniecībā un kultūrā. 20. gadsimtā pievienojās arī imigranti no citām Karību salām, Dienvidamerikas (īpaši Venecuēlas un Kolumbijas), kā arī no Āzijas (piemēram, Indonēzijas un Surinamas).

Kultūras ziņā šī dažādība atspoguļojās valodās un tradīcijās. Kirasao, Aruba un Bonaire attīstījās papjamento – kreolu valoda ar portugāļu, spāņu, holandiešu un afrikāņu elementiem. Sintmārtēnā, Sintestatiusā un Sabā dominēja angļu valoda, kamēr holandiešu valoda bija oficiālā administrācijas valoda. Reliģiski iedzīvotāji pārsvarā bija kristieši (īpaši katoļi un protestanti), bet pastāvēja arī jūdu, hinduistu un citu kopienu klātbūtne.

Pirms Nīderlandes Antiļu likvidēšanas 2010. gadā iedzīvotāju kopskaits bija ap 200 tūkstošiem, no kuriem lielākā daļa dzīvoja Kirasao un Sintmārtēnā, kamēr pārējās salas bija mazāk apdzīvotas.

## Ārējās saites

* ''GOV.an''  - valdības mājaslapa
* Centrālā Banka