open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Budapeštas metro

thumb|Vagonu sastāvs 81-717.2K714.2K
**Budapeštas metro** () ir metro sistēma, kas atrodas Budapeštā, Ungārijā. Tā ir vecākā metro sistēma kontinentālajā Eiropā un viena no senākajām pasaulē — atklāta 1896. gada 2. maijā kā daļa no Ungārijas tūkstošgades svinībām.thumb|468x468px|Budapeštas metro karte

Sistēmu veido četras līnijas — **M1**, **M2**, **M3** un **M4** — kas kopumā aptver vairāk nekā 40 kilometrus un apkalpo 52 stacijas. Metro līnijas šķērso pilsētas centru un nodrošina savienojumus ar galvenajiem transporta mezgliem, tostarp ar *Keleti* un *Déli* dzelzceļa stacijām.

## Vēsture
Pirmā līnija (M1 jeb „Dzeltenā līnija”) tika atklāta 1896. gadā un ir iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā kā tehniskās arhitektūras piemineklis.

Turpmākajos gados metro tīkls tika paplašināts, un 1970.–1980. gados izbūvētas M2 un M3 līnijas. Jaunākā, M4 līnija, tika atklāta 2014. gadā, kļūstot par pirmo pilnībā automatizēto metro līniju Ungārijā.

## Īpatnības
Budapeštas metro izmanto standarta sliežu platumu un 750 V līdzstrāvas kontaktreilu. Daudzas stacijas, īpaši uz M1 līnijas, saglabājušas oriģinālo 19. gs. arhitektūru, un tajās atrodas arī nelieli muzeji par metro vēsturi. M4 līnija darbojas bez vadītāja, un tās stacijas ir pilnībā aprīkotas ar drošības durvīm peronu malās.

## Ārējās saites
Pusanas metro

thumb|Vilciens Pusanas metro 2. līnijā
**Pusanas metro** (, ) ir metro sistēma, kas atrodas Pusanā, Dienvidkorejā. Tā ir viena no lielākajām un modernākajām metro sistēmām valstī, kas apkalpo otru lielāko Korejas pilsētu. Pirmā līnija tika atklāta 1985. gada 19. jūlijā.

Sistēmu veido piecas galvenās līnijas — 1. līnija, 2. līnija, 3. līnija, 4. līnija un *Donghae* līnija — kopumā vairāk nekā 120 kilometru garumā ar vairāk nekā 110 stacijām. Metro savienojas ar piepilsētas un dzelzceļa līnijām, tostarp ar *Korail* tīklu un *Busan Station*.

## Vēsture
Pirmā līnija tika atklāta 1985. gadā, savienojot *Nopo-dong* un *Beomnaegol*. Sistēma pakāpeniski paplašinājās:

* 2. līnija tika atvērta 1999. gadā,
* 3. līnija — 2005. gadā,
* 4. līnija — 2011. gadā kā pirmā automātiskā (bez vadītāja) līnija Pusanā.

Donghae līnija, kas integrēta ar pilsētas metro tīklu, tika atvērta 2016. gadā un darbojas kā vieglā dzelzceļa un metro sistēmas kombinācija.

## Īpatnības
Pusanas metro izmanto 1500 V līdzstrāvas kontaktreilu un standarta sliežu platumu. Lielākā daļa staciju ir aprīkotas ar drošības durvīm, gaisa kondicionēšanu un mūsdienīgiem informācijas displejiem.
4. līnija darbojas pilnībā automātiski ar bezvadītāja vilcieniem. Pusanā darbojas arī Metro muzejs, kas iepazīstina ar pilsētas sabiedriskā transporta attīstību.

## Ārējās saites
Renela un Belona

**Renelas un Belonas province** () ir viena no Zālamana Salu provincēm. Tā atrodas Zālamana jūrā ap 165 km uz dienvidiem no Gvadalkanalas un aizņem Renelas (Mungavas) un Belonas (Muniki) salas, kā arī neapdzīvotos Indispensabla rifu atolus tālāk dienvidos. Renelas un Belonas salas pieder pie Polinēzijas eksklāviem un to iedzīvotāji ir polinēziešu tauta, kas runā reneliešu valodā. Provinces galvenā pilsēta un administratīvais centrs ir Tigoa Renelas rietumos. Renelas salas austrumdaļa ap Tengano ezeru 1998. gadā iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

Province dibināta 1995. gadā, nodalot no Centrālās provinces patstāvīgā provincē polinēziešu apdzīvotās salas.

## Ārējās saites
Pūslenes

**Pūslenes** (*Utricularia*) ir pūsleņu dzimtas ģints, kurā ir klasificētas aptuveni 200-300 kukaiņēdāju sugas. Tās ir sastopamas visos kontinentos (izņemto Antarktīdu), kur tās aug mitrās augsnēs un saldūdens tilpēs.

Latvijā ir sastopamas sugas un dabiski sastopamie hibrīdi:

* Dienvidu pūslene (*Utricularia australis*) R.Br. auct.
* Vidējā pūslene (*Utricularia intermedia*) Hayne
* Mazā pūslene (*Utricularia minor*) L.
* Parastā pūslene (*Utricularia vulgaris*) L.
* Gaišdzeltenā pūslene (*Utricularia x ochroleuca*) R.W.Hartm. 

## Atsauces
Makira-Ulava

**Makiras-Ulavas province** () ir viena no Zālamana Salu provincēm. Tā atrodas Zālamana salu dienvidaustrumos un aizņem Makiras (95 % teritorijas), Ulavas, Ovarahas, Ovariki, Uki, Pio, Malaupainas, Malaulalo un Aliites salas. Provinces galvenā pilsēta un administratīvais centrs ir Kirakira Makiras ziemeļu krastā. Lielākā daļa iedzīvotāju ir melanēzieši.

Province dibināta 1981. gadā, sadalot Austrumu distriktu Makiras-Ulavas un Santakrusas provincēs.

## Ārējās saites
Grosilepji

**Grosilepji** (*Grossilepis*) ir izmirusi antiarhu bruņuzivju ģints, kas devona periodā bija izplatīta galvenajā devona laukā un Minusinas katlienē frānas laikmetā, kā arī Skotijā un Beļģijā famenas laikmetā. Ģinti 1948. gadā izveidoja zviedru paleontologs Ēriks Stenšjo. Nosaukums *Grossilepis* veidots no vārda *Grossi* (par godu vācbaltiešu paleontologam Valteram Grosam) un grieķu vārda *λεπῐ́ς* — zvīņas. Ģints tipiskā suga ir *[[Grossilepis tuberculata]]*. Latvijā ir zināmas divas šīs ģits sugas *Grossilepis spinosa* un *Grossilepis tuberculata*.

## Apraksts
Grosilepji bija neliela izmēra zivis. To priekšējais vidējais muguras kauls (*AMD*) aiz postlevatora izaugumiem bija diezgan vienmērīgi plats visā savā garumā. Tas parasti uzguļ gan *[[ADL]]*, gan arī *[[MxL]]* plātņu savienojuma šuvju virsmām. Šo plātņu platums arī visā garumā ir diezgan nemainīgs. Sānu stūra vai nu vispār nav, vai arī tas ir vāji attīstīts. Pakaļējais vidējais muguras kauls (*PMD*) gandrīz nesašaurinās virzienā uz priekšējo galu. *MxL* dorsālā daļa ir tik pat plata kā *ADL*. Dermālo kaulu ornamentējums ir sīki paugurains.

## Sistemātika
Grossilepju ģintī ir zināmas četras sugas:
* **Grossilepis** Stensiö, 1948 †
:* *[[Grossilepis brandi]]* Miles, 1968 †
:* *[[Grossilepis rikiki]]* Olive, 2015 †
:* *[[Grossilepis spinosa]]* (Gross, 1942) †
:* *[[Grossilepis tuberculata]]* (Gross, 1941) †

(†) - izmirušu organismu grupa.

## Atsauces
Rasa (folkloras grupa)

**"Rasa"** bija latviešu folkloras grupa, kuru Dziesmotās revolūcijas laikā 1988. gadā Latvijas Kultūras fonda paspārnē izveidoja Valdis Muktupāvels. Grupas pārējie dalībnieki bija Gita Lancere, Iveta Tāle, Kristīne Cābele, Andris Veismanis. Muzicēšanā izmantoja kokles, vijoles, stabules, dūdas, bungas un ģīgas. Grupa sadarbojās ar latgaļu teicēju Margaritu Šakinu.

Grupas pirmās programmas “Prūšos manas kājas autas” pamatā bija latviešu tautasdziesmas par prūšiem un jaunprūšu valodā tulkotas lietuvininku dziesmas.

1992. gadā "Rasa" saņēma ielūgumu uzstāties Parīzē, kā arī ierakstīt CD tradicionālās pasaules mūzikas ierakstu kompānijā *Inedit*. Programmu “Saule deva savu meitu” grupa atskaņoja koncertu sērijā Pasaules kultūru namā Parīzē, vēlāk to ieskaņoja un publicēja kasetē Latvijā (1993) un kompaktdiskā Francijā (1995). Vācijas mūzikas projekts "Enigma" Valda Muktupāvela radīto dziesmu "Sajāja bramaņi" kopā ar gregoriāņu dziedājumu izvēlējās kā pamatu 1996. gadā izdotajam singlam *[[Beyond the Invisible]]*, ko iekļāva albumā *Le Roi est mort, vive le Roi!*.

Grupa pārtrauca darbību 1998. gadā.

## Atsauces
Tautas deja

[thumbnail|upright=1.2|Tautas dejas izpildījums festivālā ''Pintaflores'' [Filipīnas|Filipīnās]]
**Tautas deja** jeb **tautasdeja** ir tradicionālas un sabiedriskas dejas veids, kas vēsturiski radusies un attīstījusies kādas noteiktas tautas vidē, cieši saistīta ar ikdienas dzīvi, darbu, svētkiem, rituāliem un kopienas paražām. Tā no paaudzes paaudzē tiek nodota mutvārdu un praktiskās pieredzes ceļā, saglabājot vietējo kultūras mantojumu, kustību manieres, ritmus un simbolisko nozīmi. Tautas deja ir horeogrāfiskās folkloras sastāvdaļa, līdzās tautas mūzikai, dziesmām, rotaļām un mutvārdu daiļradei, un atspoguļo sabiedrības vēsturisko un sociālo pieredzi. Tautas deju raksturo kolektīvi veidojusies horeogrāfiskā tradīcija — soļu un formāciju struktūras, mūzikas ritmi, instrumentu lietojums, piemēram, vijole, dūdas, harmonikas un citi, un etnogrāfiski tautas tērpi, kas kopā veido lokālu kustību valodu. Tautas dejai parasti nav individuāla autora; tā ir kopienas koprades rezultāts, pielāgots konkrētajai kultūras videi un mūzikai.

Atšķirībā no skatuves dejas vai klasiskās horeogrāfijas, tautas dejas pamatā ir kolektīva līdzdalība, ritms un tradīcijas turpināšana, nevis profesionāla izpilde vai estētiska pilnība. Skatuves dejā izmanto folkloras motīvus, taču tos mākslinieciski pārveido, izmantojot stilizāciju, aranžējumu un dramaturģiju, lai pielāgotu tradicionālo materiālu koncertu vai festivālu formātam. Savukārt tautas dejas “dabiskā” vide vēsturiski ir bijusi kopienas telpa — sētas pagalms, ciema laukums vai svētki, nevis skatuve. Tautas dejas kultūras un socioloģiskā nozīme sniedzas pāri mākslinieciskajai izpausmei — tā ir identitātes nesēja un kopienas saliedētāja, kas nostiprina piederības sajūtu, pārmanto lokālās vērtības un vēsturi, veicina paaudžu saikni un kultūras daudzveidības saglabāšanu. Daudzviet pasaulē, tostarp Latvijā, tautas deju tradīcijas ir iekļautas nemateriālā kultūras mantojuma sarakstos, un tās turpina dzīvot un attīstīties kā dzīva kultūras prakse arī mūsdienās, tostarp diasporās.

## Skatīt arī
* Latviešu tautas dejas

## Ārējās saites
Sajāja bramaņi

[thumb|300x300px|Ēlerta Treilona vitrāža "Sajāja bramaņi augstajā kalnā" (1938) [Rīgas Latviešu biedrības nama vestibilā.]]

**Sajāja bramaņi** ir latviešu mitoloģiskā daina, viena no nedaudzām, kurā pieminēti bramaņi, Svētais koks augstajā kalnā un maģiskais skaitlis 9x9x9. 


*34075-0*
Sajāja bramaņi
Augstajā kalnā,
Sakāra zobenus
Svētajā kokā.

Svētajam kokam
Deviņi zari,
Ik zara galā
Deviņi ziedi,
Ik zieda galā
Deviņas ogas.


## ''Beyond the Invisible''
1996. gadā Vācijas mūzikas projekts "Enigma" folkloras grupas "Rasa" vadītāja Valda Muktupāvela radīto dziesmu "Sajāja bramaņi" kopā ar gregoriāņu dziedājumu izvēlējās kā pamatu 1996. gadā izdotajam singlam "Aiz Neredzamā" (*[[Beyond the Invisible]]*), ko iekļāva albumā *Le Roi est mort, vive le Roi!*. 

## Atsauces
Malaita (province)

**Malaitas province** () ir viena no Zālamana Salu provincēm. Tā atrodas Zālamana salu austrumdaļā un aizņem Malaitas, Maramasikes, Mbasakanas un Manaobas salas, kā arī Polinēzijas eksklāviem piederošos Otongdžavas un Sikainas atolus un neapdzīvoto Ronkadora rifu. Robežojas dienvidos ar Makiras-Ulavas provinci, bet rietumos — ar Gvadalkanalas, Centrālo un Izabelas provincēm. Provinces galvenā pilsēta un administratīvais centrs ir Auki. Provinces galvenās salas apdzīvo melanēzieši, bet Otongdžavas un Sikainas atolus — polinēzieši.

Izveidota pēc 2. pasaules kara kā Britu Zālamana salu protektorāta Malaitas distrikts. 1981. gadā reorganizēta par neatkarīgās Zālamana Salu valsts provinci.

## Ārējās saites
O'Konels

**O'Konels** (*O'Connell*) ir īru cilmes uzvārds. Cilvēki ar šādu uzvārdu:

* Džeks O'Konels (*Jack O'Connell*; 1990) — angļu aktieris;
* Džerijs O'Konels (*Jerry O'Connell*; 1974) — amerikāņu aktieris un televīzijas šovu vadītājs.
Bothriolepis jani

***Bothriolepis jani*** ir devona bruņuzivju suga, kas dzīvoja galvenā devona lauka teritorijā famenas laikmetā, un kuru fosilijas atrastas tērvetes svītas nogulumos Skujaines upes krastos pie Klūnām, kā arī mūru svītas nogulumos Svētes krastos pie Ķurbēm. Sugu 1986. gadā aprakstīja latviešu paleontologs Ervīns Lukševičs. Suga "*jani*" ir nosaukta romiešu mitoloģiskā divsejainā dieva Jānusa vārdā.

## Apraksts
*Bothriolepis jani* ir neliela izmēra botriolepji ar ķermeņa bruņas vidējo garumu mugurpusē ap 65 mm. Ķermeņa bruņas B/L indekss (platuma (B) un garuma (L) attiecība) ir ap 90. Priekšējais nepāra kauls (*Prm*) ir plats, tā aizmugurējā mala ir nedaudz īsāka par gandrīz taisno priekšējo malu. Pakauša kauls (*Nu*) ir ļoti izliekts, (L/B indekss ir 59). *[[AMD (morfoloģija)|AMD]]* ir ļoti izliekts (B/L indekss ir 97). *AMD* priekšējā daļa ir plata, bet *AMD* aizmugurējā mala un *[[PMD]]* priekšējā mala ir ļoti šauras. Mediālais muguras valnītis ir labi attīstīts. Sānu līnijas sensorā vaga nobeidzas *[[MxL]]* aizmugurējā malā. Krūšu spuras proksimālais segments ar izvirzītiem laterālajiem un mediālajiem dzelkšņiem ir trīs reizes garāks par savu platumu.

Dermālo kaulu ornamentējums juvenīlajām formām ir tīklveidīgs, bet pieaugušajām - paugurains, kuru veido daudzskaitlīgi, bieži vien nevienmērīgi izvietoti apaļīgi, pauguriņi.

## Salīdzinājums
*Bothriolepis jani* atšķiras no botriolepju lielākās daļas ar dermālo kaulu pauguraino ornamentējumu, kas ir vairāk līdzīgs *[[Grossilepis tuberculata]]* un *[[Grossilepis spinosa|G. spinosa]]*. No *Grossilepis tuberculata* *B. jani* atšķiras pēc *PMD*, *MxL*, *[[PVL]]* formas un izmēriem, *AMD* un *MxL* šuvju savienojumiem,  aiz pakauša *[[ADL]]* ornamentētā stūra formas, ar lielāku paduses atveri (*axillary foramen*) un krūšu spuru kaulu proporcijām.

*Bothriolepis jani* ģeogrāfiski un hronoloģiski dzīvoja kopā ar *[[Bothriolepis ornata|B. ornata]]*. Šī suga no *B. jani* atšķiras ar lielākiem izmēriem, ar tipisku dermālo kaulu šūnaino ornamentējumu, pretstatā *B. jani* paugurainajam ornamentējumam un ar gandrīz visu ķermeņa bruņu plātņu formu un proporcijām.

*B. jani* dermālo kaulu paugurainais ornamentējums atšķir to no citiem līdzīga izmēra famēnas botriolepjiem (B. cristata, B. hydrophila un sīkiem B. ciecere eksemplāriem). *[[Bothriolepis nielseni|B. nielseni]]* sugai no Grenlandes famenas uz dorso-ventrālā ķīļa ir dzelkšņi, kas to atšķir no *B. jani*. Pēc ornamentējuma *B. jani* suga ir līdzīga 1942. gadā V. Grosa aprakstītajai sugai no Svētes upes, taču atšķiras ar *PVL* ventro-laterālo ķīli, kurš Grosa aprakstītajai sugai nav attīstījies. *B. jani* ir līdzīgs *[[Bothriolepis lohesti|B. lohesti]]* sugai no Beļģijas. Tiem ir līdzīga *AMD* forma un proporcijas, kā arī šuvju savienojums starp *AMD* un *MxL*. Taču Beļģijas sugai *AMD* nav tik izliekts un dermālo kaulu ornamentējumu veido pauguriņi un zigzagveidīgi ķīļi. *B. lohesti* palieku ir pārāk maz pilnvērtīgam salīdzinājumam, taču šī suga filoģenētiski ir ļoti tuva *B. jani* sugai.

## Atsauces
Kimberlija Džozefa

**Kimberlija Džozefa** (; dzimusi ) ir Kanādas izcelsmes amerikāņu un austrāliešu aktrise, kura plašāk pazīstama kā Sindija Čāndlere seriālā "Pazudušie", kā arī pēc lomām drāmas seriālos "Paradīzes pludmale" un "Mājas, kur atgriezties".

## Dzīvesgājums
Kimberlija Džozefa piedzima 1973. gada 30. augustā Vankūverā, Britu Kolumbijā, Džo un Vendijas Džozefu ģimenē. Trīs gadu vecumā viņa ar ģimeni pārcēlās uz Goldkostu Austrālijā. Tur Kimberlija Džozefa mācījās Svētās Hildas meiteņu skolā, bet vēlāk četrus gadus pavadīja, mācoties Šveicē.

Atgriezusies Austrālijā, viņa iestājās Goldkostas Bonda universitātes komercijas un mākslas fakultātē, taču drīz pameta studijas, lai pievērstos aktiermākslai.

## Karjera
Kimberlija Džozefa debitēja kā aktrise ar nelielu lomu seriālā *[[Time Trax]]*. Pēc tam viņa atveidoja galveno lomu austrāliešu drāmas seriāla "Paradīzes pludmale" otrajā sezonā. Viņa piedalījās arī citos austrāliešu drāmas seriālos, tostarp "Mājas, kur atgriezties", *[[Flipper]],* *[[Tales of the South Seas]]* un *[[Water Rats]]*.

2004. gadā Kimberlija Džozefa atveidoja stjuartes Sindijas lomu trīs seriāla "Pazudušie" pirmās sezonas sērijās. Vēlāk viņa atkārtoja šo lomu vēl vienpadsmit sērijās — 2., 3. un 6. sezonā. 2012. gadā aktrise piedalījās grupas *[[Linkin Park]]* dziesmas *[[Castle of Glass]]* videoklipā. No 2022. līdz 2024. gadam Kimberlija Džozefa atveidoja otrā plāna lomu austrāliešu pusaudžu seriālā *[[Rock Island Mysteries]]*.

2014. gadā Kimberlija Džozefa izdeva savu dokumentālo filmu *Polygon*, pie kuras viņa strādāja kopš 2008. gada. Filmā Džozefa stāsta par Kazahstānas apmetnēm, kas atrodas netālu no bijušajām padomju kodolizmēģinājumu vietām, un par to, kā šo apmetņu iedzīvotāji cenšas sadzīvot ar radiācijas sekām. Filmu *Polygon* demonstrēja Goldkostas filmu festivālā.

## Personīgā dzīve
Kimberlija Džozefa ir precējusies ar operatoru Skotu Krismanu, un 2013. gadā viņiem piedzima dēls Gabriels.

## Filmogrāfija

### Televīzija

## Atsauces

## Ārējās saites
Grossilepis tuberculata

***Grossilepis tuberculata*** ir devona bruņuzivju suga, kas dzīvoja galvenā devona lauka teritorijā frānas laikmeta sākumā, un kuru fosilijas atrastas pļaviņu svītas nogulumos Pērses upes krastos pie Kokneses. Sugu 1941. gadā kā *Bothriolepis tuberculata* aprakstīja vācbaltiešu paleontologs Valters Gross. Sugas nosaukums "*tuberculata*" ir veidots no latīņu vārda *tuberculum* - pauguriņi (pamatojoties uz dermālo kaulu pauguraino ornamentējumu). *Grossilepis tuberculata* ir grosilepju tipiskā suga. Bez tipiskās atradnes suga tika atrasta vairākās kokneses ridas vietās Daugavas krastos no Kaktiņiem līdz Koknesei, Amatas krastos netālu no Kārļiem, Mazās un Lielās Juglas krastos, Ventas krastos pie Kuldīgas un Riežupes atsegumos. Lietuvā suga ir konstatēta Berčunu urbumā (73–76 m intervāls) un Pakapju urbumā (78,2–80,3 m intervāls). Krievijā suga bija atrasta Pleskavas apgabalā Veļikajas upes labajā krastā pie Piskoviču mājām. Pļaviņu svītas vidusdaļā, sēlijas un atzeles ridās šīs sugas paliekas ir atrastas ļoti reti (Latvijas austrumos).

## Apraksts
*Grossilepis tuberculata* bija salīdzinoši neliela izmēra zivis, kuru ķermeņa bruņa virspusē varētu būt ap 9 cm gara. Galvas vairogs ir mēreni izliekts un tā priekšējā mala ir daudz īsāka par kopējo vairoga platumu. Galvas vairoga aizmugurējie sānu stūri ir izvirzīti uz priekšu līdz acu atveres aizmugurējās malas līmenim. Pakauša kauls (*Nu*) ir vidēji plats (L/B indekss apmēram 61-73). Tā aizmugurējā mala parasti ir ieliekta un vidū ar mediālo izaugumu. Kaula priekšējā malā ir sekls aizpineālais izgriezums, bet tā sānu stūri un aizmugurējie sānu stūri ir vāji izteikti. Sānu pakauša kauli (*Pn*) ir ar platu sānu nodalījumu. Priekšējā vidējā muguras kaula (*AMD*) tergālais stūris atrodas starp kaula kopgaruma priekšējo un vidējo trešdaļu. *AMD* aizmugurējā mala ir ļoti plata. Dorsomedialais ķīlis parasti ir attīstīts no tergālā stūra uz aizmuguri līdz pakaļējā vidējā muguras kaula (*PMD*) aizmugurējam stūrim. Dorsālais stūris ir vāji izteikts un reizēm pat nav skaidri identificējams. Krūšu spura ir salīdzinoši tieva, Tās proksimālā posma garums 4,5 līdz vairāk kā 5 reizes pārsniedz savu platumu. Krūšu spurai ir daudz sānu dzelkšņu un tie ir sīki, truli un blīvi izvietoti. Pieaugušiem īpatņiem dermālo kaulu ornamentējumu veido daudzskaitlīgi, bieži un nevienmērīgi izvietoti smaili pauguriņi.

## Atsauces
Gvidonija Montečelio

**Gvidonija Montečelio** (, ) ir pilsēta un pašvaldība Itālijas vidienē, Lacio reģionā, kas ietilpst Romas Galvaspilsētas metropolē. Tā atrodas aptuveni 25 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Romas, Anjēnes upes ielejā, un ir viena no lielākajām pilsētām Romas aglomerācijā, ar 89,4 tūkstošiem iedzīvotāju (pēc 2025. gada aplēsēm). Pilsēta apvieno divas vēsturiskas un urbānas vienības — Montečelio, kas veido viduslaiku apbūves vēsturisko kodolu ar kultūras pieminekļiem, un Gvidoniju, kas izveidojusies 20. gadsimtā kā militārā aerodroma un jaunpilsētas komplekss. 1937. gadā tā tika nosaukta par godu aviācijas ģenerālim Alesandro Gvidoni (Alessandro Guidoni), kurš 1928. gadā gāja bojā, izmēģinot izpletni Montečelio apvidū. Pašvaldībā ietilpst arī vairākas piepilsētas, tostarp Villalba un Marko Simone.

Mūsdienās Gvidonija Montečelio Lacio reģionā ir nozīmīgs saimniecības un loģistikas centrs, kur koncentrētas rūpniecības zonas, militārā aviācijas bāze un attīstīta transporta infrastruktūra, kas nodrošina ciešas saiknes ar Romu un apkārtējām teritorijām. Pilsētas identitāte atspoguļo Romas piepilsētu urbanizācijas procesu — tajā līdzās pastāv vēsturiskais mantojums un modernā industriālā apbūve, kas kopā veido vienu no dinamiskākajām metropoles perifērijas teritorijām.

## Atsauces

## Ārējās saites
Vanna

thumbnail|upright=1.2|Vanna
**Vanna** ir sanitārtehniska iekārta — dziļāka trauka vai konstrukcijas veida tilpne ar ūdens pievadu un novadīšanas sistēmu, kas paredzēta cilvēka iegremdēšanai ūdenī mazgāšanās, atslābuma un higiēnas nolūkos. Tā var būt stacionāra vai brīvi stāvoša, izgatavota no čuguna, tērauda, akrila, emaljas, keramikas, akmens masas, kompozītiem vai citiem ūdensizturīgiem materiāliem, un parasti tiek uzstādīta vannas istabā ar pieslēgumu ūdens padevei un kanalizācijai. Vannas tiek izmantotas dažādiem mērķiem — no personīgās higiēnas un relaksācijas līdz ārstnieciskām un rehabilitācijas procedūrām, piemēram, minerālūdens, sāls, augu vannas, hidroterapija, balneoloģija. Tās tiek izmantotas arī dzīvnieku kopšanā un dažādu priekšmetu mazgāšanā vai mērcēšanā. Daudzās kultūrās un spa tradīcijās vanna simbolizē attīrīšanos un atjaunošanos, kļūstot par rituālu un relaksācijas sastāvdaļu.

Salīdzinājumā ar citām mazgāšanās iekārtāmm, vanna atrodas starp dušu un baseinu. Duša paredz plūsmas tipa mazgāšanos, kur ūdens īslaicīgi skar ķermeni un tūlīt tiek novadīts, savukārt baseins ir lielizmēra tilpne, kas paredzēta peldēšanai vai ilgstošai uzturēšanai ūdenī ar cirkulācijas un filtrācijas sistēmām. Vanna ir individuāla, sēdoši vai guļus izmantojama tilpne, kur ūdens uz noteiktu laiku tiek uzturēts un pēc tam novadīts. Mūsdienu vannas bieži aprīko ar papildu funkcijām (hidromasāžu, aerāciju, termostatisku jaukšanu), taču to būtība paliek nemainīga — iegremdēta mazgāšanās kontrolētā vidē, kas apvieno praktisku higiēnas funkciju ar komfortu un estētisku pieredzi.

## Ārējās saites
Aranhvesa

**Aranhvesa** (, ) ir pilsēta un pašvaldība Spānijas centrālajā daļā, Madrides autonomajā apgabalā, pie Taho un Haramas upju satekas, aptuveni 50 kilometrus uz dienvidiem no Madrides. 2024. gadā tajā dzīvoja 62,3 tūkstoši iedzīvotāju, un tā ir viena no vēsturiski nozīmīgākajām Madrides apgabala pilsētām. Vēsturiski no 16. līdz 19. gadsimtam Aranhvesa kalpoja kā Spānijas karaļu pavasara rezidence, kad monarhi šeit uzturējās, lai atpūstos un vadītu galma dzīvi. Pilsēta izveidojusies ap Aranhvesas karalisko pili (*Palacio Real de Aranjuez*), kas kopā ar plašajiem dārziem, kanāliem un parkiem veido vienu no izcilākajiem Spānijas renesanses un baroka ainavu ansambļiem. Šo vidi ietekmējušas gan Spānijas arhitektūras un pilsētbūvniecības, gan mākslas un mūzikas tradīcijas. Aranhvesa ir iedvesmas avots Hoakina Rodrigo slavenajam darbam “Aranhvesas koncerts” (*Concierto de Aranjuez*).

Kopš 2001. gada Aranhvesas kultūrainava — pils, dārzi, kanāli un vēsturiskā apbūve Taho un Haramas ielejā — ir iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā, atzīstot to kā izcilu cilvēka un dabas mijiedarbības piemēru. Mūsdienās pilsēta ir kultūras un tūrisma centrs, saglabājot Spānijas monarhijas vēsturisko mantojumu un Aranhvesas reputāciju kā dārzu un arhitektūras pērli Taho ielejā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Viaredžo

**Viaredžo** (, ) ir piejūras pilsēta Itālijas centrālajā daļā, Toskānas reģionā, Lukas provincē, pie Ligūrijas jūras, Versīlijas apvidū. Tā ir pašvaldība ar ostu un jahtu piestātnēm, kurā 2025. gadā dzīvoja 60,7 tūkstoši iedzīvotāju. Viaredžo ir viens no ievērojamākajiem Toskānas jūras kūrortiem, kas apvieno tūrisma, jūrniecības un amatniecības tradīcijas. Pilsētu raksturo plašas smilšu pludmales, promenādes un 19.–20. gadsimta mijas itāļu jūgendstila arhitektūra, kā arī bagātīga kultūras dzīve ar teātra, mūzikas un festivālu tradīcijām. Viaredžo ir nozīmīgs jahtu būves un kuģniecības centrs, kur darbojas vairāki pasaulē atzīti luksusa jahtu ražotāji, kas saglabā reģiona ilgstošo jūrniecības un amatniecības identitāti.

Starptautisku atpazīstamību pilsētai nodrošina Viaredžo karnevāls (*Carnevale di Viareggio*) — viens no lielākajiem un krāšņākajiem karnevāliem Itālijā, kura tradīcija aizsākusies 19. gadsimtā. Karnevāla monumentālās papjēmašē platformas, satīriskās maskas un alegoriskās figūras ir kļuvušas par Itālijas kultūras simbolu, nostiprinot Viaredžo kā mākslas, amatniecības un tūrisma centru Toskānā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Temotu

**Temotu province** () ir viena no Zālamana Salu provincēm. Tā atrodas valsts austrumos un aizņem Santakrusas salas, Rifa salas un Dafa salas, kā arī atstatus esošās atsevišķās Tikopias, Anutas un Fatutakas salas provinces pašos austrumos. Provinces galvenā pilsēta un administratīvais centrs ir Lata Nendo salā. Liela daļa provinces apdzīvoto salu pieder pie Polinēzijas eksklāviem un to iedzīvotāji ir polinēzieši, bet daļu salu apdzīvo melanēzieši.

Province dibināta 1981. gadā, sadalot Austrumu distriktu Makiras-Ulavas un Santakrusas provincēs; Santakrusas provinci vēlāk pārdēvēja par Temotu (polinēziešu *Te Motu* — ‘Sala’).

## Ārējās saites
Martins I (pāvests)

**Martins I** (; dzimis laika posmā no 590. līdz 600. gadam; miris ) bija Romas pāvests no 649. līdz 655. gadam un viena no nozīmīgākajām 7. gadsimta kristīgās baznīcas personībām. Viņa pontifikāts noritēja teoloģisku un politisku konfliktu laikā starp Romu un Austrumromas impēriju, un viņš kļuva par centrālo figūru cīņā pret monotelētismu — mācību, kas noliedza Kristus divu gribu (cilvēciskās un dievišķās) esamību. Lai aizstāvētu ortodoksālo ticību, Martins I 649. gadā sasauca Laterāna koncilu, kas plašos kanonos nosodīja monotelētismu un ar to saistītos imperiālos dokumentus, apliecinot Halkēdonas koncila mācību par Kristus divām dabām un divām gribām. Šī rīcība izraisīja konfliktu ar Austrumromas imperatoru Konstantiju II, kura pavēlē pāvests tika arestēts, tiesāts Konstantinopolē un pēc pazemojošas prāvas izsūtīts uz Hersonēsu (Krimas pussalu), kur viņš nomira trimdā.

Pateicoties ticības stingrībai un mocekļa nāvei, Martins I tika kanonizēts un tiek godināts kā svētais moceklis gan Romas Katoļu, gan Austrumu Pareizticīgajā un Bizantijas tradīcijās. Viņš tiek uzskatīts par ticības brīvības un Baznīcas neatkarības aizstāvi, kā arī par pēdējo pāvestu, kas miris mocekļa nāvē, apliecinot kristoloģiskās ortodoksijas un Romas Baznīcas suverenitātes principus.

## Ārējās saites
Martins I

**Martins I** var būt:

* Martins I (pāvests) — Romas pāvests no 649. līdz 655. gadam;
* Martins I (karalis) — Aragonas, Valensijas un Maļorkas karalis no 1396. līdz 1410. gadam.
Aktinolepīdas

**Aktinolepīdas** (*Actinolepidae*) ir izmirušu bruņuzivju (artrodiru) dzimta. Aktinolepīdas dzīvoja apakšdevonā un vidusdevonā un bija izplatītas Eiropā (ieskaitot Latviju), Ziemeļamerikā, Jaunzēlandē u.c. Dzimtu 1940. gadā izdalīja vācbaltiešu paleontologs Valters Gross. Nosaukums "*Actinolepidae*" veidots no grieķu vārdiem *ἀκτίς* — stars un *λεπῐ́ς* — zvīņas, sakarā ar radiālo ornamentējumu uz kaula bruņu plātnēm. Aktinolepīdas bija vienas no primitīvākajām artrodirām un ir plaši atzītas filoģenētikā par pamatgrupu, no kuras jau veidojās attīstītākas artrodiras.

## Apraksts
Aktinolepīdu ķermenis ir plats un dorsoventrāli saplacināts, kas norāda uz to bentisko dzīvesveidu. To žokļi ir vāji attīstīti. Vidējais muguras kauls (*MD*) ir īss un plats. *[[Spinale]]* ir īsa vai vidēji gara. Ventrālais vairogs ir plakans un tam ir pāra *[[antero-ventralia]]*. Eksoskeleta locītavu starp sānu pakauša kauliem (*Pn*) un priekšējiem sānu-muguras kauliem (*ADL*) nav. Ir tikai locītava starp galvaskausa pakauša daļu un mugurkaulu.

## Sistemātika
Aktinolepīdu dzimtā ir šadas ģintis:
* dzimta: **Actinolepidae** Gross, 1940 †
:* ģints: *[[Actinolepis]]* Agassiz, 1845 †
:* ģints: *[[Aethapsis]]* Denison, 1958 †
:* ģints: *[[Aleosteus]]* Johnson et al., 2000 †
:* ģints: *[[Heightingtonaspis]]* White, 1969 †
:* ģints: *[[Kujdanowiaspis]]* Stensiö, 1942 †
:* ģints: *[[Lehmanosteus]]* Goujet, 1984 †
:* ģints: *[[Simblaspis]]* Denison, 1958 †

(†) - izmirušu organismu grupa.

## Atsauces
Aktinolepji

**Aktinolepji** (*Actinolepis*) ir izmirušu bruņuzivju (artrodiru) ģints. Aktinolepji dzīvoja apakšdevonā un vidusdevonā un bija izplatīti Eiropā (ieskaitot Latviju), iespējams, Urālos un Jaunzēlandē. Ģinti 1844 gadā izdalīja šveiciešu un amerikāņu dabaszinātnieks Luijs Agasi. Nosaukums "*Actinolepis*" veidots no grieķu vārdiem *ἀκτίς* — stars un *λεπῐ́ς* — zvīņas, sakarā ar radiālo ornamentējumu uz bruņu plātnēm. Ģints tipiskā suga ir *[[Actinolepis tuberculata]]*.

## Apraksts
Aktinolepjiem galvas vairogs ir izstiepts. Pakauša kauls (*Nu*) ir īss, *[[praeorbitalia]]* gari, saplūduši savā starpā. Acu orbītas ir garas. *[[Spinale]]* ir diezgan garš, no laterālās un mediālās puses zobots. Supratemporālā komisura pāriet no sānu pakauša kaula (*Pn*) uz pakauša kaulu (*Nu*). Dermālie kauli ornamentēti ar pauguriņiem, kas veido koncentriskas rindas.

## Sistemātika
Aktinolepju ģintī ir šādas sugas:
* ģints: **Actinolepis** Agassiz, 1845 †
:* ģints: *[[Actinolepis magna]]* Mark-Kurik, 1973 †
:* ģints: *[[Actinolepis spinosa]]* Mark-Kurik, 1985 †
:* ģints: *[[Actinolepis tuberculata]]* Agassiz, 1845 †
:* ģints: *[[Actinolepis zaikai]]* Plax et Newman, 2020 †

(†) - izmirušu organismu grupa.

## Atsauces
Redute

**Redute** (, no latīņu valodas reductus — attāls, patvērums) ir atsevišķs, slēgts nocietinājums, parasti (bet ne obligāti) no zemes, ar valni un grāvi, kas paredzēts vispārējai aizsardzībai pret ienaidnieku (pretinieku).

Tas ir paredzēts karavīru aizsardzībai ārpus galvenās aizsardzības līnijas, un tas var būt pastāvīga būve vai steigā uzbūvēts pagaidu nocietinājums. Redutes bija daļa no militārajām stratēģijām lielākajā daļā Eiropas impēriju koloniālajā laikmetā, īpaši Vabāna stila cietokšņu ārējos nocietinājumos, kas kļuva populāri 17. gadsimtā, lai gan redutu koncepcija pastāv jau kopš viduslaikiem. Redute atšķiras no redana ar to, ka redans ir atvērts aizmugurē, savukārt redute tika uzskatīta par slēgtu nocietinājumu.

## Vēsture
Piemēri, kur redutēm bija izšķiroša loma militārajā vēsturē:
* Poltavas kauja (1709)
* Bankera kalna kauja (1775)
* Saratogas kauja (1777)
* Jorktaunas kauja (1781), kurā Aleksandrs Hamiltons vadīja savas vienīgās kājnieku vienības uzbrukumu britu redutei
* Ivankovacas kauja (1805)
* Torešvedrešas līnijas Pireneju kara laikā (1809–1810)
* Harvičas redute (1809–1810)
* Borodinas kauja (1812)
* Vieglās brigādes uzbrukums (1854)
* Viksburgas kaujas dzelzceļa redute (1863)
* Pļevnas kauja (1877–1878)
* Rorka drifta kauja (1879)
* Pirmā pasaules kara laikā: Antverpenes Nacionālā redute (1914), vācu Hohencolernu redute un Hotorna grēdas Redute (1916)
* Otrā pasaules kara laikā: Verkoras plato redute, ko izmantoja Brīvās Francijas spēki

## Nacionālā redute
Nacionālā redute ir teritorija, uz kuru var atvilkt atlikušos nācijas spēkus, ja galvenā kauja ir zaudēta vai iepriekš, ja sakāve tiek uzskatīta par neizbēgamu. Parasti tiek izvēlēts reģions ar ģeogrāfisko atrašanās vietu, kas veicina aizsardzību, piemēram, kalnains apgabals vai pussala, lai tas kalpotu kā pēdējais patvērums, lai saglabātu nacionālo neatkarību konflikta laikā.

## Galerija

Revali muldkindlustused enne 1710. aastat.jpg|Tallinas redute ap 1710. gadu
Hawthorn Ridge Redoubt mine (1 July 1916) 2.jpg|Sprādziens zem Hotorna grēdas redutes 1916. gada 1. jūlijā
Linhas de Torres II.jpg|Torešvedrešas līnijas redutes drupas
Locals up in arms as alien spaceship lands on Harwich allotments (17315033826).jpg|Harvičas redute


## Atsauces
Grandi di Gurupa

**Grandi di Gurupa** () ir sala Amazones deltā Brazīlijā, valsts ceturtā lielākā sala. Administratīvi ietilpst Paras štatā. Salas reljefs ir zemiene, ainavā dominē tropu meži. Sala atrodas rietumos no Maražo Amazenes un tās pietekas Šingu satekā. Salu šķērso liels skaits caurteku un atteku un no decembra līdz septembrim daļa salas applūdusi. Sala vāji apdzīvota, lielākās apdzīvotās vietas izvietojušās tās ziemeļu daļā. Salas vidusdaļā 2005. gadā izveidots Itatupas-Bakijas ilgtspējīgās attīstības rezervāts 644 km² platībā.

Tiek uzskatīts, ka nosaukums *gurupá* cēlies no tupi indiāņu vārdiem *guru* — ‘mute’ un *pa* — ‘plata’. Salas agrākais nosaukums bija *ilha de Tucujus* pēc tukužu indiāņu cilts, kas to apdzīvoja.

## Atsauces

## Ārējās saites
Tas bija tikai negadījums

**"Tas bija tikai negadījums"** (, ) ir 2025. gada trillera filma, kuras režisors un scenārija autors ir Džafars Panāhi. Filma ir Irānas, Francijas un Luksemburgas kopražojums.

Filma stāsta par vairākiem bijušajiem Irānas politieslodzītajiem, kuri tur gūstā vīrieti, kurš, iespējams, ir viņu spīdzinātājs. Panāhi, kurš ir kritisks attiecībā pret Irānas valdību un bijis vairākkārt ieslodzīts, uzņēma filmu bez oficiālas filmēšanas atļaujas no Irānas varas iestādēm.

Filmas "Tas bija tikai negadījums" pirmizrāde notika  78. Kannu kinofestivālā. Tā saņēma festivāla augstāko apbalvojumu — Zelta palmas zaru. "Tas bija tikai negadījums" tika izvēlēta kā Francijas kandidatūra par labāko starptautisko spēlfilmu 98. Kinoakadēmijas balvai, kurai tā tika arī nominēta.

## Atsauces

## Ārējās saites
Adeodāts II

**Adeodāts II** (; dzimis ap 621. gadu, miris ) bija Romas pāvests no 672. līdz 676. gadam, kura pontifikāts iekrīt pārejas posmā pēc teoloģiskajiem strīdiem par monotelētismu. Pēc asajām kristiešu polemikām viņš atbalstīja Romas nostāju pret mācību par Kristus vienīgo gribu, apliecinot uzticību Halkēdonas koncila definīcijai un veicinot kristīgās baznīcas iekšējās vienotības un stabilitātes atjaunošanu. Adeodāts II galvenokārt pievērsās Romas Katoļu baznīcas un tās institūciju atjaunošanai, kā arī klosteru dzīves un benediktīniešu tradīciju stiprināšanai. Viņš veicināja mūku kopienu disciplīnu un garīgo praksi, piešķirot privilēģijas un atbalstu klosteriem, kā arī turpināja liturģiskās reformas. Viņa vadībā Romā tika atjaunotas vairākas baznīcas un svētnīcas, tostarp Svētā Pētera bazilikas mozaīkas.

Lai gan viņa pontifikāts bija salīdzinoši īss un mierīgs, Adeodāts II tiek uzskatīts par Romas garīgās dzīves un klosteru kustības atjaunotāju pēc sarežģītā teoloģisko domstarpību perioda, kā arī par kristiešu baznīcas disciplīnas un vienotības uzturētāju 7. gadsimtā.

## Ārējās saites
Kastelgandolfo

**Kastelgandolfo** (, ) ir pilsēta un pašvaldība Itālijā, Lacio reģionā, kas ietilpst Romas Galvaspilsētas metropolē. Tā atrodas Albānas kalnos, pie Albānas ezera ziemeļu krasta, aptuveni 24–25 kilometrus uz dienvidiem no Romas centra, un tajā 2025. gadā dzīvoja 8,5 tūkstoši iedzīvotāju. Pilsēta ir daļa no vēsturiskā *[[Castelli Romani]]* apvidus — 13 kalnu pilsētu kopuma, kas izveidojies ap bijušajām Romas aristokrātu un pāvestu rezidencēm. Kastelgandolfo ieņem nozīmīgu vietu Itālijas kultūras, vēsturiskajā un reliģiskajā ainavā, jo kopš 17. gadsimta tā kalpo kā Romas pāvesta vasaras rezidence (*[[Palazzo Pontificio di Castel Gandolfo]]*). Šī apustuliskā pils ar plašu dārzu kompleksu ir Vatikāna īpašums ārpus Romas, kas gadsimtiem ilgi izmantots Svētā Krēsla atpūtai, darba vizītēm un diplomātiskām tikšanām. Mūsdienās šis komplekss pieejams arī sabiedrībai kā muzejs un vēsturiskais objekts.

Kastelgandolfo vienlaikus ir vēsturiska kūrortpilsēta, kas pazīstama ar gleznaino reljefu, labvēlīgo klimatu, arhitektūras pieminekļiem un ainaviskajiem skatiem uz ezeru. Tās harmoniskā vide, kur savijas baznīcas, dārzi un dabas ainavas, kā arī piederība *Castelli Romani* kultūrainavai, padara to par vienu no ievērojamākajiem tūrisma un kultūras galamērķiem Romas apkārtnē.

## Atsauces

## Ārējās saites
Pola Molcana

**Pola Molcana** (; dzimusi  Leikvilā, Minesotā) ir amerikāņu kalnu slēpotāja, kas specializējas slalomā un milzu slalomā. Viņa ir  bronzas medaļas ieguvēja komandu kombinācijā, 2025. gada Pasaules čempionāta bronzas medaļas ieguvēja milzu slalomā, 2023. gada pasaules čempione komandu sacensībās un vairākkārtēja Pasaules kausa posmu godalgoto vietu ieguvēja.

## Karjera
Pasaules kausa sacensībās Molcana debitēja  slalomā Aspenā, bet nefinišēja pirmajā braucienā. 2015. gadā viņa piedalījās Pasaules čempionātā Bīverkrīkā, ieņemot divdesmito vietu slalomā. Mēnesi vēlāk viņa ieguva zelta medaļu slalomā Pasaules čempionātā junioriem Hafjellā, Norvēģijā. Pirmos punktus Pasaules kausa ieskaitē ieguva 2016. gada janvārī Flahavā, ieņemot 25. vietu slalomā. Molcana sacentās arī Vērmontas Universitātes komandā koledžu sporta sacensībās un 2017. gadā ieguva NCAA titulu slalomā. 

 pirmo reizi izcīnīja vietu uz goda pjedestāla Pasaules kausa posmā, ieņemot otro vietu paralēlajās sacensībās.  Molcana ieguva astoto vietu slalomā, 12. vietu milzu slalomā un ceturto vietu komandu sacensībās. 2022. gada decembrī Zemmeringā, Austrijā, pirmo reizi ieguva godalgoto vietu Pasaules kausa slalomā, piekāpjoties tikai citai amerikānietei Mikeilai Šifrinai. Tā bija pirmā dubultuzvara ASV sieviešu komandai kopš 1971. gada. 2023. gada Pasaules čempionātā viņa izcīnīja zelta medaļu komandu sacensībās.

2025. gada Pasaules čempionātā Zālbahā Molcana ieguva ceturto vietu trīs disciplīnās (komandu sacensībās, komandu kombinācijā un slalomā), kā arī ieguva bronzas medaļu milzu slalomā, kas bija viņas pirmā individuālā medaļa nozīmīgākajās sacensībās.  izcīnīja bronzas medaļu komandu kombinācijā.

## Rezultāti
### Olimpiskās spēles

### Pasaules čempionāts

## Atsauces

## Ārējās saites
Sahlevorka Zevde

**Sahlevorka Zevde** (; dzimusi ) ir Etiopijas diplomāte un politiķe, kas no 2018. līdz 2024. gadam pildīja Etiopijas prezidentes amatu. Viņa valsts vēsturē bija pirmā sieviete šajā amatā, kļūstot par nozīmīgu simbolu sieviešu politiskās pārstāvniecības un līderības attīstībai Āfrikā. Sahlevorka Zevde tika ievēlēta Federālās parlamentārās asamblejas vienbalsīgā balsojumā, bet pēc viņas prezidentūras beigām amatā stājās Taije Acke Selasē. Pirms ievēlēšanas Sahlevorka Zevde veidoja ilgstošu un starptautiski nozīmīgu diplomātisko karjeru, strādājot Apvienoto Nāciju Organizācijā (ANO) un Āfrikas Savienībā. Viņa bijusi ANO ģenerālsekretāra īpašā pārstāve Āfrikas Savienības jautājumos un ANO Āfrikas Savienības biroja (UNOAU) vadītāja (2018), ANO Nairobi biroja (UNON) ģenerāldirektore (2011–2018), kā arī ANO pārstāve Kenijā un ANO īpašā pārstāve Centrālāfrikas Republikā. Šajos amatos viņa aktīvi iestājusies par miera uzturēšanu, starptautisko sadarbību un dzimumu līdztiesību.

Kā Etiopijas prezidente Sahlevorka Zevde pazīstama ar neitrālu un konsolidējošu politisko nostāju, veicinot nacionālo dialogu, sieviešu tiesības, izglītības attīstību un sabiedrības saliedētību. Viņas darbība tiek plaši vērtēta visā Āfrikas kontinentā kā būtisks solis dzimumu vienlīdzības stiprināšanā un sieviešu līderības iedvesmošanā, un viņas ieguldījumu atzinīgi novērtējusi Āfrikas Savienība.

## Ārējās saites
Humājūns

**Humājūns** (, *Humāyūn*; dzimis , miris ) bija otrais Mogulu impērijas imperators Indijā, impērijas dibinātāja Bābura dēls un nākamā valdnieka Akbara Lielā tēvs. Viņa valdīšana notika divos posmos — no 1530. līdz 1540. gadam un no 1555. līdz 1556. gadam —, iezīmējot gan Mogulu impērijas īslaicīgu sabrukumu, gan tās atjaunošanas sākumu. Tronī kāpis 1530. gadā, Humājūns pēc militāras sakāves no afgāņu valdnieka Šera Šaha Suri zaudēja kontroli pār lielāko Ziemeļindijas daļu un devās trimdā uz Safavīdu Persiju, kur atrada patvērumu pie šaha Tahmaspa I. Šajā laikā viņš pieņēma persiešu galma kultūras, administratīvās un mākslinieciskās tradīcijas, kas vēlāk dziļi ietekmēja mogulu valsts pārvaldi, literatūru un arhitektūru. Ar safavīdu atbalstu Humājūns atguva Kabulu un 1555. gadā atjaunoja valdīšanu Deli, taču nāves dēļ 1556. gadā viņa otrais valdīšanas posms bija īss.

Humājūna politiskā un kultūras darbība kļuva par pamatu Akbara valdīšanas laikmetam, kas pārvērta Mogulu impēriju par vienu no nozīmīgākajiem valsts veidojumiem Indijas vēsturē. Viņa valdīšana tiek uzskatīta par pārejas posmu, kurā islāma, persiešu un indiešu kultūras elementi saplūda vienotā imperiālajā tradīcijā, kas kļuva par Mogulu civilizācijas kultūras kodolu.

## Ārējās saites
Spātsa sala

**Spātsa sala** (, ) ir ar ledu klāta neapdzīvota sala Antarktīdā, Belinshauzena jūras dienvidu piekrastē. Atrodas Rietumantarktīdā, Elsvērta Zemes Ingliša krastā. Austrumos tai piekļaujas Džordža VI šelfa ledājs, rietumos — Stenga šelfa ledājs, bet ziemeļos krastus apskalo Ronnes līcis. No kontinenta krasta salu šķir ap 8 km plats ar ledu pildīts šaurums.

Salu 1947.—1948. gadā avioizpētes laikā atklāja Finna Ronnes Antarktikas izpētes ekspedīcija; nodēvēta par godu amerikāņu ģenerālim Karlam Spātsam (*Carl Spaatz*), kurš sniedza ekspedīcijai atbalstu tās nodrošināšanā ar lidmašīnām.

## Atsauces

## Ārējās saites
Sergejs I

**Sergejs I** (; dzimis ap 650. gadu, miris ) bija Romas pāvests no 687. līdz 701. gadam, viens no nozīmīgākajiem 7. gadsimta beigu pontifikātiem. Viņa pontifikāts noritēja laikā, kad Romas baznīca atguva stabilitāti pēc ievēlēšanas strīdiem, vienlaikus nonākot konfliktā ar Austrumromas impēriju un Austrumu baznīcu par teoloģiskajiem un disciplīnas jautājumiem. Sergejs I īpaši pazīstams ar savu ieguldījumu liturģijas reformā un Romas tradīciju nostiprināšanā — tradīcija viņam piedēvē *[[Dieva Jērs|Agnus Dei]]* (“Dieva Jērs”) dziedājuma iekļaušanu svētajā mesā, jaunu procesiju un svētku kalendāra vienotības veicināšanu. Viņš noraidīja 692. gada *[[Quinisext]]* jeb Trullo koncila kanonus, kas bija pretrunā ar Romas kanoniskajām normām un Halkēdonas koncila mantojumu. Šis atteikums izraisīja konfliktu ar Austrumromas imperatoru Justiniānu II, kurš mēģināja panākt pāvesta arestu, taču Romas un Ravennas karavīri Sergeju aizstāvēja, demonstrējot Rietumu politiskās un garīgās autonomijas pieaugumu.

Sergejs I tiek uzskatīts par pāvestu, kurš nostiprināja Romas doktrīnu neatkarību un liturģisko identitāti Austrumromas impērijas ietekmes laikā, sagatavojot augsni turpmākajai rietumu un austrumu baznīcu šķelšanās (1054) idejiskajai priekšvēsturei. Viņa pontifikāts tiek vērtēts kā pārejas posms pēc monotelētisma strīdiem, kurā Romas autoritāte un teoloģiskā konsekvence kļuva par centrāliem kristīgās pasaules vienotības jautājumiem.

## Ārējās saites
Ihlās

thumbnail|upright=1.2|Korāna 112. sūra ''ihlās''
***Ihlās*** (, al-ʾIkhlāṣ — ‘Tīrība’, ‘Sirsnība’, ‘Patiesā ticība’, ‘Dieva vienotība’) ir 112. sūra Korānā, viena no īsākajām, taču teoloģiski visnozīmīgākajām islāma svētā teksta nodaļām. Tā sastāv no četrām ājām un tiek uzskatīta par koncentrētu islāma monoteisma (tauhīdas) apliecinājumu — ticības “attīrīšanu” un veltīšanu vienīgi Dievam. Sūras saturs uzsver Allāha absolūto vienotību, mūžīgumu un nedalāmību, kategoriski noraidot jebkādu Viņa līdzību ar radītām būtnēm vai līdzdalību radīšanas aktā. Tādējādi “Al-Ikhlās” tiek interpretēta kā pilnīgs un īss ticības kopsavilkums, kas atspoguļo tahīda doktrīnas kodolu — Dievs ir viens, mūžīgs un nepārspējams.

Sūra ir pazīstama arī ar alternatīvajiem nosaukumiem *at-Tawḥīd* (“Dieva vienotība”) un *al-Tanzīh* (“Dieva transcendence”), kas akcentē tās teoloģisko nozīmi. Islāma tradīcijā *Ihlās* tiek plaši skaitīta ikdienas lūgšanās un komentāros, un hadītu avotos tās garīgā nozīme tiek pielīdzināta trešdaļai visa Korāna. Sūras tekstā izteiktais formulējums — “Viņš ir Allāhs — Viens; Allāhs, Mūžīgais Patvērums; Viņš nedzemdina un nav dzimis; un Viņam nav neviena līdzinieka” — tiek uzskatīts par kristāldzidru tauhīdas artikulāciju, kas iemieso islāma ticības būtiskāko un visuniversālāko principu.

## Ārējās saites
Jānis Lagzdkalns

**Jānis Lagzdkalns** (dzimis  Mārupē) ir latviešu pedagogs. Vairāk nekā 35 gadus bijis Mārupes Valsts ģimnāzijas (iepriekš vidusskola) direktors. Ir Mārupes novada domes deputāts, pārstāv Latvijas Reģionu apvienību.

## Dzīvesgājums
J. Lagzdkalns ir dzimis, mācījies un strādājis Mārupē. 1981. gadā absolvējis Latvijas Valsts fizskās kultūras institūtu, bijis sporta skolotājs. Pats nodarbojies ar vieglatlētiku un orientēšanās sportu.

Kopš 1983. gada strādājis Mārupes vidusskolā. Kļuvis par vidusskolas, vēlāk Mārupes Valsts ģimnāzijas, direktoru, šajā amatā nostrādājot vairāk nekā 35 gadus līdz 2025. gadam. Šajā laikā absolvējis Rīgas Pedagoģijas un izglītības vadības akadēmiju 2000. gadā, iegūstot pedagoģijas maģistra grādu.

J. Lagzdkalns vairākas reizes bijis ievēlēts Mārupes novada pašvaldībā. 2025. gada pašvaldību vēlēšanās viņu ievēlēja domē no Latvijas Reģionu apvienības saraksta.

## Atsauces
Kandi

**Kandi** (, *Kaṇṭi*, ) jeb **Mahanuvara** (, *Maha Nuwara*, ) ir pilsēta Šrilankas centrālajā daļā, Centrālās provinces administratīvais centrs un viens no nozīmīgākajiem valsts kultūras, reliģijas un izglītības centriem. Tā atrodas aptuveni 115 kilometrus uz austrumiem no Kolombo, kalnainā apvidū ap Kandi ezeru, un kopš 1988. gada tās vēsturiskais centrs ar Zoba templi (*Sri Dalada Maligawa*) ir iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā kā “Kandi svētā pilsēta”.

Vēsturiski Kandi bija pēdējā neatkarīgā singāļu karaliste, kas līdz 1815. gadam saglabāja suverenitāti, kad, noslēdzot Kandi konvenciju, tā tika pievienota Lielbritānijas koloniālajai pārvaldei. Šajā laikā pilsēta kļuva par singāļu politiskās un reliģiskās identitātes simbolu, jo tieši šeit tika novietota Budas zobu relikvija, kas glabājas Zoba templī — vienā no svētākajām budistu svētvietām pasaulē. Mūsdienās Kandi ir Šrilankas kultūras simbols un viens no galvenajiem tūrisma centriem valstī, pazīstama ar vēsturisko arhitektūru, ainavisko vidi un reliģiskajiem svētkiem, īpaši ar Esalas Peraheras procesiju — krāšņu Budas zobu relikvijas godināšanas gājienu, kas jūlijā un augustā pulcē tūkstošiem svētceļnieku un apmeklētāju no visas pasaules. Kandi apvieno vēsturisko mantojumu, budisma garīgumu un dabas skaistumu, padarot to par vienu no ievērojamākajām pilsētām Dienvidāzijas kultūras ainavā.

## Ārējās saites
Pseidolingulīdes

**Pseidolingulīdes** (Pseudolingulidae) ir izmirušu bezslēdzenes pleckāju dzimta. Pseidolingulīdes dzīvoja no vidusordovika līdz apakškarbonam un bija izplatītas Eiropā (ieskaitot Latviju) un ASV (Aļaskā). Dzimtas izveidošana tiek piedēvēta zviedru paleontologam Larsam Holmeram, kurš 1991 gadā izveidoja *Pseudolingulinae* apakšdzimtu. 

## Apraksts
Čaula iegarena, no gandrīz taisnstūrainas līdz iegareni eliptiskai. Ventrālā pseidostarpareja (*pseudointerarea*) ir ar nelielām trīsstūrveida proparejām bez locījuma līnijām. Dorsālā aizmugurējā mala ir sabiezināta un veido reducētu, nesadalītu, anaklīnu vai kataklīnu pseidoiekšareju, kas nekad nepāriet uz čaulas vāku plāksnītes veidā. Abi čaulas vāki ir ar pāra nabas muskuļu nospiedumiem. Vēdera vākā ir arī nerva kājas nospiedums, kas šķērso nabas nospiedumu. Centrālo un priekšējo sānu muskuļu dorsālie nospiedumi atrodas tuvu viens otram. Mantijas kanāla sistēma ir stabveidīga vai, iespējams, divdaļīga. Laterālie vadi saplūst priekšpusē, bet mediālo vadu nav.

## Sistemātika
Pseidolingulīžu ģintis:
* dzimta: ***Pseudolingulidae***' (Holmer, 1991) †
:* ģints: *[[Pseudolingula]]* Mickwitz, 1909 †
:* ģints: *[[Bicarinatina]]* Batrukova, 1969  †

(†) - izmirušu organismu grupa.

## Atsauces