Albānijas itāļu okupācija (1939—1943)

**Albānijas Karaliste** (; ) bija personālūnijā ar Itālijas Karalisti pēc Itālijas iebrukuma Albānijā 1939. gadā un līdz Itālijas kapitulācijai Sabiedrotajiem un Vācijas karaspēka iebrukumam Albānijā 1943. gada septembrī. To sauc arī par **Itāļu Albāniju** vai **Lielo Albāniju**, un tā bija fašistiskās Itālijas kontrolētā valsts. Monarhs bija Itālijas karalis Viktors Emanuels III, kuru Albānijā pārstāvēja itāļu ģenerālleitnanti. Šajā laikā Albānija beidza pastāvēt kā neatkarīga valsts un kļuva par autonomu Itālijas impērijas daļu. Itālijas ierēdņi plānoja Albāniju padarīt par daļu no Lielās Itālijas, asimilējot itāļu tautā albāņus un kolonizējot Albāniju ar itāļu kolonistiem no Apenīnu pussalas, lai pakāpeniski pārveidotu to par etnisko itāļu zemi.

Pirmā pasaules kara laikā noslēgtajā Londonas līgumā Antante bija apsolījusi Itālijai teritorijas Albānijā kā atlīdzību par cīņu pret Centrālajām lielvalstīm. Itāļu fašisti apgalvoja, ka albāņi ir etniski saistīti ar itāļiem, caur kontaktiem ar aizvēsturiskajiem iedzīvotājiem, un ka lielākā Romas un Venēcijas impēriju ietekme uz Albāniju dot Itālijai tiesības uz Albāniju. Turklāt vairāki simti tūkstošu etnisko albāņu jau bija asimilējušies Itālijas dienvidos, un tas tika izmantots, lai attaisnotu Albānijas pievienošanu Itālijai kā līdzekli, kas apvienotu visus albāņus vienā valstī. Itālija atbalstīja albāņu iredentismu, kas vērsts pret pārsvarā albāņu apdzīvoto Kosovu Dienvidslāvijā, kā arī pret Epīru Grieķijā, jo īpaši Čamērijas pierobežas apgabalu, ko apdzīvo čamu albāņu minoritāte.

## Vēsture
Pirms tiešas iesaistes Pirmajā pasaules karā Itālijas Karaliste 1914. gada decembrī okupēja Vļoras ostu Albānijā. Iesaistoties karā, Itālija, sākot ar 1916. gada rudeni, paplašināja savu okupācijas zonu Albānijas dienvidu reģionā. Itālijas spēki 1916. gadā savervēja albāņu neregulāros karotājus, lai tie karotu kopā ar viņiem. Itālija ar Antantes pavēlniecības atļauju 1916. gada 23. augustā ieņēma Ziemeļepīru, liekot Grieķijas armijai no turienes izvest savus okupācijas spēkus. 1917. gada jūnijā Itālija pasludināja Albānijas vidieni un dienvidu daļu par Itālijas protektorātu, savukārt Ziemeļalbānija tika piešķirta Serbijas un Melnkalnes valstīm. Līdz 1918. gada 31. oktobrim Francijas un Itālijas spēki padzina Austroungārijas armiju no Albānijas. Pēc Pirmā pasaules kara beigām Itālija 1920. gada 2. septembrī izveda savus militāros spēkus no Albānijas iekšzemes krīzes (*[[Biennio Rosso]]*), ārvalstu spiediena un Vļoras kara rezultātā. Tomēr tā anektēja Sazani salu un turpināja izrādīt īpašu interesi par Albāniju.

1920. gados Itālijas fašistu režīms bija politiski un ekonomiski dominējošs Albānijā Ahmeta Zogu valdīšanas laikā, un plānoja Albānijas aneksiju daudzus gadus pirms iebrukuma. Albānija nokļuva spēcīgā Itālijas ietekmē pēc Tirānas līgumu parakstīšanas 1926. un 1927. gadā. Zogu laikā Albānijas ekonomika bija atkarīga no vairākiem finanšu aizdevumiem, kurus kopš 1931. gada piešķīra Itālija.

1937. gada 25. augustā Itālijas ārlietu ministrs grāfs Galeaco Čano savā dienasgrāmatā par Itālijas attiecībām ar Albāniju rakstīja: "Mums tur ir jāizveido stabili Itālijas ietekmes centri. Kas zina, ko varam sagaidīt nākotnē? Mums jābūt gataviem izmantot iespējas, kas radīsies. Mēs negrasāmies šoreiz atkāpties, kā mēs to darījām 1920. gadā. [Itālijas] Dienvidos mēs esam asimilējuši vairākus simtus tūkstošu albāņu. Kāpēc gan lai tas pats nenotiktu Adrijas jūras ieejas otrajā krastā." 1938. gada 26. martā Čano savā dienasgrāmatā par Albānijas aneksiju rakstīja, būdams anšlusa iespaidos: "Jakomoni ziņojums par situāciju Albānijā. Mūsu ietekmes izvēršana kļūst arvien intensīvāka un organiskāka. Programma, kuru izstrādāju pēc manas vizītes, tiek īstenota bez aizķeršanās. Es domāju, vai vispārējā situācija — it īpaši [Austrijas] anšluss — neļauj mums spert soli uz priekšu, lai pilnīgāk dominētu šajā valstī, kas būs mūsu." un dažas dienas vēlāk tā paša gada 4. aprīlī viņš rakstīja: "Mums pakāpeniski jāuzsver protektorāta elements mūsu attiecībās ar Albāniju".

## Iebrukums un Itālijas režīma nodibināšana
thumbnail|Albānija Otrā pasaules kara laikā
Neskatoties uz Albānijas ilgstošo aliansi ar Itāliju, 1939. gada 7. aprīlī Itālijas karaspēks iebruka Albānijā, piecus mēnešus pirms Otrā pasaules kara sākuma. Albāņu bruņotā pretošanās izrādījās neefektīva pret itāļiem, un pēc īsas aizstāvēšanās valsts tika okupēta. 1939. gada 9. aprīlī Albānijas karalis Zogu I aizbēga uz Grieķiju. Lai gan Albānija kopš 1927. gada bija pakļauta spēcīgai Itālijas ietekmei, Itālijas diktators Benito Musolīni vēlējās tiešu kontroli pār valsti, lai palielinātu savu un Itālijas prestižu, sniegtu atbildi uz Vācijas veikto Austrijas anšlusu un Čehoslovākijas okupāciju, kā arī stingri kontrolēt Albāniju, lai tur izvietotu lielus Itālijas militāros spēkus turpmākajām operācijām pret Dienvidslāviju un Grieķiju.

Albānija kļuva par Itālijas protektorātu, kas bija pakļauts Itālijas interesēm, līdzīgi kā Vācijas Bohēmijas un Morāvijas protektorāts. Viktors Emanuels III tika pasludināts par Albānijas karali, izveidojot personālūniju ar Itāliju, viņu Tirānā pārstāvēja ģenerālleitnants. Tika izveidota muitas savienība, un Roma pārņēma Albānijas ārpolitiku. Albānijas bruņotie spēki tika iekļauti Itālijas armijā, itāļu padomnieki tika ievietoti visos Albānijas administrācijas līmeņos, un valsts tika fašizēta, nodibinot Albāņu fašistu partiju un tās pavadošās organizācijas, kas veidotas pēc Itālijas prototipa. Albāņu fašistu partija bija Itālijas Nacionālās fašistu partijas nodaļa, Albāņu fašistu partijas biedri deva zvērestu pakļauties fašisma dučes Musolīni pavēlēm. Itālijas pilsoņi sāka apmesties Albānijā kā kolonisti un iegādājās zemi, lai to pakāpeniski pārveidotu par itāļu zemi. Albānijas itallizācija bija viens no Musolīni plāniem.

Itālija arī mēģināja leģitimizēt un iegūt albāņu sabiedrības atbalstu savai kundzībai pār Albāniju, atbalstot albāņu iredentismu, kas vērsts pret pārsvarā albāņu apdzīvoto Kosovu Dienvidslāvijas Karalistē un Epīru Grieķijā, jo īpaši Čamērijas pierobežas apgabalu, ko apdzīvoja čamu albāņu etniskā minoritāte. Tādējādi kāds fašistu itāļu izdevuma *Geopolitica* autors apgalvoja, ka Grieķijas Epīras-Akarnānijas reģiona iedzīvotāji pieder Albānijai, jo tā ir "dināriskā rase". Neraugoties uz Itālijas vietnieka Frančesko Jakomoni centieniem izraisīt albāņu sacelšanos Dienvidslāvijā un Grieķijā un izveidot vietējo piekto kolonnu, un labvēlīgajiem ziņojumiem, ko viņš nosūtīja Itālijas ārlietu ministram grāfam Čano, notikumi pierādīja, ka pašu albāņu vidū bija maz entuziasma karot. Pēc Itālijas iebrukuma Grieķijā vairums albāņu karvīru vai nu dezertēja, vai padevās gūstā.

## Albānija kara laikā
Stratēģiski Albānijas kontrole nodrošināja Itālijai svarīgu placdarmu Balkānos. Albānijas kontrole ne tikai ļāva Itālijas kontroli pār Otranto šaurumu un ieeju Adrijas jūrā, bet arī to varēja izmantot, lai iebruktu Dienvidslāvijā vai Grieķijā.

Albāņu fašistu partijas Korporatīvā padome, kas bija kvazivalstiska organizācija, izdeva direktīvu 1940. gada 16. jūnijā, neilgi pēc Itālijas kara pieteikumiem Lielbritānijai un Francijai, kurā teikts, ka "Albānijas Karaliste uzskata sevi karā pret visām valstīm, pret kurām Itālija karo — šobrīd vai nākotnē."

1940. gada oktobrī, Grieķu—itāļu kara laikā, Albānija kalpoja par vietu Itālijas diktatora Benito Musolīni neveiksmīgajam iebrukumam Grieķijā. Musolīni plānoja no šī apgabalā iebrukt Grieķijā un citās valstīs, piemēram, Dienvidslāvijā, lai Itālija iegūtu teritoriālo kontroli pār lielāko daļu Vidusjūras piekrastes, kas bija kā daļa no fašistu mērķa izveidot *Mare Nostrum* ("Mūsu jūra") mērķi, kurā Itālija dominētu Vidusjūrā. Bet Albānijas armija pulkveža (vēlāk ģenerāļa) Prenka Pervizi vadībā pameta itāļus kaujas laukā, izraisot būtisku Itālijas aizsardzības līniju sabrukumu. Albānijas armija, kas tika uzskatīta par nodevības cēloni, tika noņemta no frontes. Pulkvedis Pervizi un viņa amatpersonu štābi tika izolēti Pukas un Škodras kalnos ziemeļos. Šī bija pirmā sacelšanās akcija pret Itālijas okupāciju.

Taču drīz pēc Itālijas iebrukuma, grieķi veica pretuzbrukumu, un ievērojama Albānijas daļa nonāca Grieķijas varā, tostarp Ģirokastras un Korčas pilsētas. 1941. gada aprīlī Grieķija kapitulēja pēc nospiedoša vācu iebrukuma. Visa Albānija atgriezās Itālijas kontrolē. Lielāko daļu Grieķijas okupēja Itālija, Vācija un Bulgārija. Tomēr Itālijas plāni pievienot Čamēriju Albānijai tika atcelti, jo itāļi uzskatīja, ka reģionu gandrīz pilnībā apdzīvo grieķi, kā arī reģiona grieķu iedzīvotāju spēcīgās pretestības dēļ. Vācieši arī iebilda pret šādu soli tādu pašu iemeslu dēļ, kā arī tāpēc, ka viņi bija pret jebkādu marionešu Grieķu Valsts teritorijas samazināšanu.

Pēc Dienvidslāvijas un Grieķijas sakāves 1941. gada aprīlī, Itālijas valdība sāka sarunas ar Vāciju, Bulgāriju un jaundibināto satelītvalsti, Horvātijas Neatkarīgo valsti, par to robežu noteikšanu. Aprīlī Musolīni aicināja paplašināt Albānijas robežas, tostarp pievienot Melnkalni Albānijai, kura Albānijā būtu autonoma province, un paplašināt Albānijas robežas uz austrumiem, lai gan ne tik tālu līdz Vardaras upei, kā daži bija ierosinājuši, norādot, ka Ohrida jāatstāj slāvu maķedoniešiem, neatkarīgi no tā, vai Vardaras Maķedonija kļūtu par nomināli neatkarīgu valsti vai tiktu Bulgārijas anektēta. Tomēr Itālijas valdība visu aprīli mainīja savas nostājas robežu jautājumā, vēlāk atbalstot Ohridas aneksiju, vienlaikus atdodot teritoriju, kas atrodas tieši ārpus Ohridas (tostarp Ohridas Klementa dzimto vietu) slāvu maķedoniešiem. Pēc sarunu perioda Itālijas jaunās Balkānu robežas, tostarp Albānijas jaunās robežas tika apstiprinātas ar karaļa dekrētu 1941. gada 7. jūnijā.

Pēc Itālijas kapitulācijas 1943. gada septembrī, valsti līdz 1944. gada novembrim okupēja Vācija.

## Atsauces

## Ārējās saites