Apvienotās Karalistes lielpilsētu uzskaitījums

[200px|thumb|[Apvienotā Karaliste|Apvienotās Karalistes novietojums Eiropā]]
Šajā uzskaitījumā iekļautas **[[Apvienotā Karaliste|Apvienotās Karalistes]] lielpilsētas** (, , , ) – apdzīvotās vietas, kurām lielpilsētas statuss piešķirts ar karalisko hartu vai patenta vēstuli. Lielpilsētas statuss dod apdzīvotajai vietai vai administratīvajai vienībai prestižu, bet nedod nekādas papildus privilēģijas.

2020. gadā Apvienotajā Karalistē bija 76 lielpilsētas, no tām 55 – Anglijā, astoņas – Skotijā, septiņas – Velsā un sešas – Ziemeļīrijā. Lielpilsētas statuss ir arī piecām apdzīvotajām vietām aizjūras un kroņa teritorijās – pa vienai Gibraltārā, Menā, Folklenda Salās, Bermudā un Svētās Helēnas salā. 28 no šīm lielpilsētām Anglijā, Velsā un Ziemeļīrijā pilsētas galva ir lordmērs (*Lord Mayor*), bet četrām Skotijā – lords provosts (*Lord Provost*) – tituli, ko piešķir ar speciālu karaļa patenta vēstuli.

## Vēsture
Senākās lielpilsētas Britānijā bija romiešu *civitas* – nocietinātas apmetnes pakļauto ķeltu cilšu galveno pilsētu vietās; tikai neliela daļa, kā Bāta, bija pašu romiešu no jauna būvētas pilsētas. Vismaz 26 no mūsdienu Anglijas un Velsas lielpilsētām cēlušās romiešu laikā. No latīņu *civitas* cēlies arī angļu valodas vārds *city*.

Sākotnēji lielpilsētas tituls bija neformāls un līdz pat 20. gadsimtam karaliskās hartas šo statusu lielākotiesnevis piešķīra, bet atzina. Vispārpieņemts kritērijs lielpilsētas statusam bija katedrāles esamība pilsētā; sevišķi tas nostiprinājās angļu reformācijas laikā, kad karalis Henrijs VIII 1540. gados piešķīra patentu vēstules sešām jaunām Anglijas Baznīcas diecēzēm. Starp 16. un 19. gadsimtu neradās jaunas lielpilsētas, līdz 19. gadsimta pirmajā pusē rūpnieciskajā revolūcijā urbanizētajos apvidos tika izveidotas divas jaunas diecēzes – Ripona un Mančestra, kas arī tika atzītas par lielpilsētām. Šīs senākās lielpilsētas tradicionāli tiek dēvētas par **katedrāles lielpilsētām**.

19. gadsimta otrajā pusē lielpilsētas statusa piešķiršana kļuva formalizētāka un katedrāles esamība pilsētā vairs nebija galvenais kritērijs; Belfāsta 1888. gadā kļuva par pirmo lielpilsētu bez katedrāles, kurai šis statuss tika piešķirts. 20. gadsimta sākumā karalis Edvards VII un *Home Office* ieviesa trīs kritērijus lielpilsētas statusa tīkotājiem: vismaz 300 tūkstoši iedzīvotāju, labs pilsētas pašvaldības sniegums un pretendenta «metropolisks raksturs». Šie kritēriji netika publiskoti un vēlākos laikos bieži pieļautas atkāpes no tiem. 

1974. gada 1. aprīlī administratīvajā reformā saskaņā ar 1972. gada Pašvaldību likumu tika faktiski likvidētas visas pašvaldības ar lielpilsētas statusu ārpus Lielās Londonas. Lielākajā daļā gadījumu to vietā izveidotie distrikti un unitārās pašvaldības pārmantoja priekšgājēju statusu pat gadījumos, kad pašvaldība ietvēra ievērojami lielāku teritoriju, nekā tās urbānais centrs, bieži vien iekļaujot citas mazpilsētas un plašas lauku teritorijas. Tikai divos gadījumos pirmsreformas lielpilsētai tās statuss līdz šim (2024) nav atjaunots – Ročesterai Anglijā un Elginai Skotijā. 

Kopš administratīvās reformas lielpilsētas statuss no jauna piešķirts 22 apdzīvotām vietām vai administratīvajām vienībām. Statusa piešķiršana lielākoties notiek kampaņveidīgi saistībā ar kādu ievērojamu notikumu. 1977. gadā sakarā ar karalienes Elizabetes II valdīšanas sudraba jubileju tika izskatīti deviņi kandidāti uz lielpilsētas statusu, bet piešķirts tas tika Dārbi. 1992. gadā karalienes valdīšanas 40 gadu jubilejā tika ieviesta inovācija – lielpilsētas statusa pretendentiem vajadzēja iesniegt pieteikumus; rezultātā statusu ieguva Sanderlenda. 2000. gadā sakarā ar Tūkstošgades svinībām lielpilsētas statusu ieguva Braitona un Hova un Vulverhemptona, 2002. gadā sakarā ar karalienes valdīšanas zelta jubileju – Prestona un Ņūporta, 2012. gadā karalienes dimanta jubilejā – Čelmsforda un Sentasafa, bet 2022. gadā karalienes valdīšanas platīna jubilejā no 39 pretendentiem statusu ieguva septiņas pilsētas – Bangora, Kolčestera, Donkastera, Danfērmlina, Miltonkīnza, Sautendonsī un Reksema.

## Lielpilsētas statusa īpašnieki
Lai arī lielpilsētas statuss tiek piešķirts pilsētai, tā *[[De iure|de jure]]* turētājs bieži vien ir pašvaldība, kas iekļauj ievērojami plašāku teritoriju, nekā pilsētas urbānā teritorija. Statusa tvērums var būt arī ievērojami šaurāks, no pilsētas urbānās teritorijas ietverot tikai tās vēsturisko centru. Lielās Londonas gadījumā lielpilsētas statuss atsevišķi ir Londonas Sitijai un Vestminsterai, bet ne Lielās Londonas grāfistei, ne reģionam, ne Lielās Londonas administrācijai šāda statusa nav.

Vairumā gadījumu lielpilsētas statusa *de jure* turētāji ir pirmā līmeņa pašvaldības – unitārās pašvaldības, metropoels vai nemetropoles distrikti un apgabali (Skotijā). Šādas pašvaldības var iekļaut gan tikai pilsētas urbāno teritoriju (galvenokārt gadījumos, kad par distriktu vai unitāro pašvaldību reorganizēts municipālais boro – Sauthemptona, Eksetera, Vulverhemptona u.c.), gan daudz plašākas teritorijas, kas iekļauj arī citas mazpilsētas un pagastus (distrikts vai unitārā pašvaldība izveidoti, apvienojot vairākas līdz tam pastāvējušās administratīvās vienības vai grāfistes boro – Svonzi, Pīterboro, Kolčestera u.c.).

Gadījumos, kad lielpilsētas statusa turētāji nav pirmā līmeņa pašvaldība, tā īpašnieki ir otrā līmeņa pašvaldības – pagasti vai komūnas (Bangora, Ripona, Ličfīlda u.c.). Ja lielpilsētas statuss ir apdzīvotajai vieta ārpuspagastu teritorijā (*unparished area*) un tai nav savas pašvaldības, statusa turētājs ir speciāli izveidota juridiska persona – hartas pilnvarnieki (*charter trustees*; Darema, Kārlaila, Čestera u.c.).

### «Mazpilsētas»
Vēsturiski, jebkuru apdzīvoto vietu ar hartu, tajā skaitā tirgus tiesības saņēmušās un senos boro, uzskatīja par mazpilsētām (*town*). Šādu pilsētu dibināšanas process tika reformēts 1835. gadā, kad daudzas apdzīvotās vietas saņēma boro hartas, kas tām deva pilsētas statusu, bet citi boro (*rotten boroughs*) šīs hartas zaudēja. Pēc 1889. gada reformas rūpnieciskās revolūcijas laikā izaugušajiem jaunajiem urbānajiem centriem piešķīra urbāno distriktu statusu. 

1974. gada 1. aprīlī visi pastāvošie municipālie boro un urbānie distrikti tika likvidēti un boro statuss tika reformēts par pilsonisku pagodinājumu pašvaldību distriktiem. Tajā pašā laikā ierobežots skaits bijušo boro un urbāno distriktu kļuva par tā sauktajiem «mantotājpagastiem» (*successor parish*) ar tiesībām tikt atzītiem par mazpilsētām un saglabāt savas hartas; par mantotājpagastiem kļuva 78 municipālie boro un 221 urbānais distrikts. Tie boro, kas nekļuva par mantotājpagastiem, tika organizēti kā distrikta vai unitārās pašvaldības pārvaldītas ārpuspagastu teritorijas (*unparished area*), bet varēja saglabāt savas hartas, dibinot speciālas juridiskās personas – hartu pilnvarniekus (*charter trustees*). 

Kopš 1974. gada 1. aprīļa jebkurai Anglijas pagasta padomei ir tiesības pieņemt lēmumu saukties par mazpilsētas (*town*) padomi, un daudzas kopienas ir izmantojušas šīs tiesības, tostarp arī ārpuspagastu teritorijas, kas saglabāja statusa nepārtrauktību ar hartu pilnvarotajiem.

## Lielpilsētu sadalījums starp vēsturiskajām zemēm

## Uzskaitījums
Britu aizjūras teritorijās un kroņa īpašumos esošās lielpilsētas iekļautas atsevišķā sadaļā.

## Karte

## Aizjūras teritorijas un kroņa īpašumi
Britu aizjūras teritorijas un kroņa īpašumi neietilpst Apvienotajā Karalistē, bet ir tās suverēnās teritorijas daļa. Lielpilsētas statusa saistība ar katedrālēm beidzās 1865. gadā. Pašlaik aizjūras teritorijās un kroņa īpašumos ir piecas lielpilsētas.

## Galerija

## Atsauces