Grantēra (Kergelēna arhipelāgs)

**Grantēra** ( — ‘Lielā sala’) vai **Kergelēna sala** (*Île Kerguelen*) ir sala Indijas okeānā, Kergelēna arhipelāga lielākā sala. Administratīvi pieder Francijas Francijas Dienvidjūru un Antarktikas Zemēm. Grantēra ir Francijas trešā lielākā sala (pēc Jaunkaledonijas un Korsikas), kā arī Indijas okeāna trešā lielākā sala (pēc Madagaskaras un Šrilankas). Vienīgā salas apdzīvotā vieta ir Portofransē polārstacija ar 45 (ziemā) līdz 110 (vasarā) cilvēku personālu.

## Ģeogrāfija
[thumb|left|250px|Salā introducēto [ziemeļbrieži|ziemeļbriežu bars]]
Grantēra ir Kergelēna arhipelāga galvenā sala, kas veido 92,5 % no arhipelāga kopējās teritorijas. Sala ir vulkāniskas izcelsmes, tā ir zemūdens Kergelēna plato virsūdens daļa. Sala kalnaina, daļēji apledojusi. Augstākā virsotne ir Rosa kalns 1850 m vjl Galjēni pussalā salas dienvidos, bet lielākais ledāju masīvs ir Kuka glečers (403 km², 1049 m vjl) salas rietumos. Lai arī zināmās vēstures laikā vulkāniskie izvirdumi nav reģistrēti, salas dienvidrietumos ir aktīvas fumarolas. Salas krasta līnija stipri izrobota ar daudziem līčiem un pussalām, piekrastē daudzas mazākas salas un klintis. 

Salā valda auksts un ļoti vējains okeānisks tundras klimats. Vidējā gada temperatūri ir ap 4.9 °C. Siltākie mēneši ir janvāris un februāris ar vidējo temperatūru 7.8—8.2 °C, bet aukstākais — augusts ar vidējo temperatūru 2.1 °C. Nokrišņi sniega un lietus veidā visu gadu, vidēji 708 mm gadā. Sala atrodas rēcošo četrdesmito zonā un tās rietumu krastā gandrīz nepārtraukts vējš ar ātrumu ap 35 km/h. Nereti vēja stiprums var sasniegt 150—200 km/h.

Ainavā dominē Dienvidu okeāna tundra. Augāju galvenokārt veido zālaugi, sūnas un ķērpji, bet zināmāks ir ēdamais Kergelēnas kāposts, kas burukuģu laikmetā bija nozīmīgs C vitamīna avots jūrniekiem. Dzīvnieku valsti pārstāv jūras putni, roņi un pingvīni, kas šeit mīt lielās kolonijās. Salā introducētas vairākas dzīvnieku sugas, no kurām lielākās problēmas videi rada savvaļas mājas kaķi, kas izlaupa putnu ligzdas. Citas introducētās sugas ir aitas, ziemeļbrieži un lašveidīgie.

## Vēsture

Sala pirmoreiz parādījās 1754. gada Filipa Biašē kartē ar nosaukumu *Ile de Nachtegal*, bet tās novietojums bija 6° tālāk uz ziemeļiem un 2° uz austrumiem no īstās atrašanās vietas; nosaukums, domājams, piešķirts par godu Abela Tasmana kuģim *De Zeeuwsche Nachtegaal*. Oficiāli salu 1772. gada 12. februārī atklāja franču jūrasbraucēja Īva-Žozefa de Kergelēna-Tremareka ekspedīcija, kas to pasludināja par Francijas kroņa īpašumu.

Drīz pēc atklāšanas salu sāka bieži apmeklēt vaļu un roņu mednieki, galvenokārt briti, amerikāņi un norvēģi, kas gandrīz pilnībā izmedīja vietējos jūras zvērus. Medības notika no 1781. līdz 1922. gadam. Pēc medību beigām jūras zvēru populācija atjaunojās.

Salu pilnībā uzmērīja tikai Džeimsa Rosa ekspedīcija 1840. gadā. 1859. gada 11. martā Morbiānas līcī uz roņu mednieku kuģa *Offley* piedzima austrālietis Džeimss Kergelēns Robinsons, kas bija pirmais uz dienvidiem no Antarktiskās konverģences dzimušais cilvēks. 1874.—1875. gadā salu apmeklēja britu vācu un amerikāņu ekspedīcijas Venēras pāriešanas novērošanai. Pētnieku vajadzībām Observatorijas līcī tika uzbūvēta novērošanas stacija, ko 1902.—1903. gadā izmantoja arī Ēriha fon Drigalska ekspedīcija.

1908. gadā sākās salas kolonizēšanas mēģinājums, attīstot aitkopību. 1912. gadā Balenjē līča dienvidu krastā nodibināja Portkuvrē apmetni. Mēģinājums bija neveiksmīgs un 1931. gadā pēdējie kolonisti salu pameta. Kopš 1951. gada salā darbojas Francijas pētniecības stacija Portofransē.

## Atsauces

## Ārējās saites