Grantēra (Jaunkaledonija)

**Grantēra** ( — ‘Lielā sala’) vai **Jaunkaledonija** (*Nouvelle-Calédonie*) ir sala Klusajā okeānā, Francijas Jaunkaledonijas aizjūras kopienas lielākā un apdzīvotākā sala. Grantēra ir Francijas otra lielākā sala (pēc Korsikas). Salas lielākā apdzīvotā vieta ir kopienas galvaspilsēta Numea.

## Ģeogrāfija
[thumb|left|250px|Grantēras augstākais kalns [Panjē salas ziemeļos]]
Grantēra ir Jaunkaledonijas aizjūras kopienas lielākā un galvenā sala, kas veido 91,2 % no kopienas kopējās platības. Atrodas Koraļļu jūras austrumdaļā ap 1300 km uz austrumiem no Austrālijas un 1500 km uz ziemeļiem no Jaunzēlandes. Sala ir tektoniskas izcelsmes, tā tiek uzskatīta par senā Gondvānas superkontinenta Zēlandijas daļu. Sala kalnaina, pa tās asi stiepjas kalnu grēda, kas vairākās vietās pārsniedz 1500 m augstumu. Augstākā virsotne ir Panjē kalns 1628 m vjl salas ziemeļu galā. Salu ieskauj koraļļu rifs. Salā nozīmīgas niķeļa rūdas atradnes un Jaunkaledonija ir pasaulē ceturtais lielākais niķeļa ražotājs ar vairāk kā 200 000 tonnu pārstrādātās rūdas gadā.

Salā valda tropu klimats ar karsto un mitro sezonu no novembra līdz martam un temperatūru 27—30 °C un vēso un sauso sezonu no jūnija līdz augustam ar atemperatūru ap 20—23 °C. Salas kalnu grēda veido klimatisko aizvēju un nokrišņu daudzums mitrajā austrumu un sausākajā rietumu krastā var atšķirties pat trīskārtīgi.

Ainavā austrumu nogāzēs dominē mitrie tropu meži, bet rietumu līdzenumos — savanna un sklerofilu meži. Piekrastēs mangrovju audzes. 

## Vēsture

Sala pirms eiropiešu ierašanās bija apdzīvota vismaz kopš 1100. gada p.m.ē. un to apdzīvoja Lapitas kultūras pārstāvji, kas bija attīstīti jūrasbraucēji un lauksaimnieki. Pirmais no eiropiešiem salu 1774. gada 4. septembrī atklāja britu jūrasbraucējs Džeimss Kuks savas otrās ekspedīcijas laikā. Viņš salu nodēvēja par «Jauno Skotiju», izmantojot Skotijas latīnisko nosaukumu *Caledonia;* salas ziemeļaustrumi atgādinājuši viņam Skotiju. Vēlākajos gados citi ceļotāji atklāja Luajotē salas un citas mazākās saliņas, bet pēc tam līdz pat 1840. gadiem, kad salā ieradās pirmie misionāri, kontaktu ar salas iedzīvotājiem tikpat kā nebija.1853. gada 24. septembrī imperatora Napoleona III pārstāvis admirālis Fevrjē Depuāns formāli pasludināja Jaunkaledoniju par Francijas īpašumu un jau 1854. gada 25 jūnijā tika dibināta Pordefransas apmetne (mūsdienu Numea). No 1964. līdz 1897. gadam Jaunkaledonija bija Francijas katorgas kolonija – uz šejieni tika pārvesti ap 22 tūkstoši kriminālnoziedznieku un režīma politisko pretinieku. 1864. gadā tika atklātas niķeļa iegulas un darbam raktuvēs ieveda darbaspēku no Jaunhebridu salām, bet vēlāk arī no Japānas, Nīderlandes Austrumindijas un Franču Indoķīnas. Francijas valdība mēģināja stimulēt arī migrāciju no Eiropas, bet bez sevišķiem panākumiem. 

Aborigēnie salas iedzīvotāji tika izslēgti no kolonijas ekonomikas un darba raktuvēs un galu galā to nodalīja rezervācijās. Tas noveda pie vairākiem iezemiešu dumpjiem 1878. un 1917. gados. Eiropieši salā ievazāji arī slimības (bakas, masalas), kā rezultātā kanaku skaits samazinājās no 60 tūkstošiem 1878. gadā līdz 27 tūkstošiem 1921. gadā.

Otrā pasaules kara laikā Jaunkaledonījas valdība atteicās pakļauties Višī režīmam un kopā ar Taiti izveidoja speciālu militāru vienību *Bataillon du Pacifique*, kas kopā ar sabiedrotajiem piedalījās kaujās Ziemeļāfrikā.

1946. gadā Jaunkaledonija kļuva par Francijas aizjūras teritoriju, bet 1953. gadā visiem salas iedzīvotājiem piešķīra Francijas pilsonību. Vēlākos gados līdz ar ekonomisko attīstību kanaki kļuva par minoritāti Jaunkaledonijā, bet joprojām ir lielākā etniskā grupa.

## Atsauces

## Ārējās saites