open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Haralds Jansons

**Haralds Jansons** (1934) ir latviešu ārsts ortopēds, zinātnieks, medicīnas zinātņu doktors (1977). Viens no medicīniskās un ortopēdiskās biomehānikas izveidotājiem Latvijā.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1934. gada 20. februārī Valmierā. 1959. gadā absolvēja medicīnas studijas Rīgas Medicīnas institūtā, strādāja par Rīgas ortopēdijas un reparatīvās ķirurģijas ZPI līdzstrādnieku, no 1966. gada bija institūta laboratorijas vadītājs. No 1963. gada bija Krimuldas pilī izvietotās Bērnu kaulu tuberkulozes sanatorijas traumatologs - konsultants. 1977. gadā aizstāvēja medicīnas zinātņu doktora grādu un 1978. gadā kļuva par institūta direktora Viktora Kalnbērza vietnieku. 1979. gadā institūtu pārveidoja par Latvijas Traumatoloģijas un ortopēdijas ZPI (LTOZPI), 1986. gadā Haralds Jansons organizēja Rīgas starptautisko biomehānikas konferenci. Veica pētījumus biomehānikā, rehabilitācijā, mākslīgo kaulu konstruēšanā, biomehānikas vēsturē. Pēc LTOZPI likvidēšanas 1994. gadā bija RTU profesors (1994-1998) un RSU profesors (1998-2009).

## Apbalvojumi un pagodinājumi
* Latvijas PSR Nopelniem bagātais zinātnes darbinieks (1984)
* PSRS Valsts prēmija (1986)
* Latvijas Ārstu biedrības godabiedrs (2009)
* Latvijas Ārstu biedrības goda zīme "Cilvēcības laiks" par viņa ieguldījumu traumatoloģijas, ortopēdijas un biomehānikas attīstībā Latvijā (2024)

## Darbi
* Биомеханика нижней конечности человека. Rīga: 1975 (krieviski)
* Ультразвуковые исследования трубчатых костей. Rīga: 1990 [līdzautors]

## Atsauces
Kvartu Santelena

**Kvartu Santelena** (, ) jeb **Kuartu Zantaleni** (, ) ir pilsēta un komūna Itālijā, Sardīnijas autonomajā reģionā, Kaljāri metropoles sastāvā. Tā atrodas Sardīnijas dienvidos pie Tirēnu jūras piekrastes, tieši uz austrumiem no Kaljāri, un vēsturiski veidojusies kā piekrastes apmetne ar ciešu telpisku un funkcionālu saikni ar reģiona galvaspilsētu. Kvartu Santelena ir viena no lielākajām Sardīnijas pilsētām pēc iedzīvotāju skaita un bieži tiek minēta kā trešā lielākā komūna uz salas (aiz Kaljāri un Sasāri). 2025. gadā pilsētā dzīvoja 68,12 tūkstoši iedzīvotāju. Demogrāfiski un funkcionāli pilsēta ieņem nozīmīgu vietu dienvidu Sardīnijas apdzīvotības struktūrā.

Administratīvi Kvartu Santelena ir Itālijas komūna ar būtisku lomu Kaljāri metropoles reģionālajā pārvaldē, īpaši transporta, infrastruktūras un telpiskās attīstības plānošanā. Ģeogrāfiski pilsētas teritorija aptver gan urbanizētas piekrastes zonas, gan iekšzemes apvidus, kas pakāpeniski pāriet kalnainākā reljefā. Šis novietojums ir noteicis gan vēsturisko attīstību, gan mūsdienu funkcionālo struktūru. Kaljāri metropoles reģionā Kvartu Santelena darbojas kā nozīmīgs dzīvojamais, pakalpojumu un sociālais centrs, kas cieši integrēts ar galvaspilsētas aglomerāciju ikdienas mobilitātes, nodarbinātības un pakalpojumu pieejamības ziņā. Vienlaikus pilsēta saglabā izteiktu lokālo identitāti Sardīnijas kultūrtelpā un ieņem svarīgu vietu piekrastes reģiona ilgtermiņa attīstībā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Ruma katedrāle

**Ruma katedrāle** () atrodas Katanjo pilsētā, Puertoriko, tā ir pasaulē lielākā ruma spirta rūpnīca. Bacardi spirta rūpnīca atrodas 55 hektāru lielā teritorijā un sastāv no četrdesmit četrām ēkām un būvēm, no kurām divdesmit četras ir atzītas par vēsturiski nozīmīgām. Tai var piekļūt no lielceļu *PR-165* un *PR-888* krustojuma.

## Vēsture
Dibināts Kubā 1862. gadā un astoņas paaudzes bijis ģimenes īpašumā, *Bacardi Limited* nodarbina vairāk nekā 7000 cilvēku, un tās produkti tiek pārdoti aptuveni 170 valstīs.

Reģistrēts Puertoriko jau 1909. gadā, tikai 1937. gada 1. janvārī Katanjo pilsētā tika saražota pirmā Bacardi ruma partija. 1958. gadā Bacardí iegādājās 138 akrus zemes Katanjo (Sanhuanas priekšpilsētā), un toreizējais Puertoriko gubernators Luiss Munjoss Marins to nosauca par "Ruma katedrāli".

Bacardi Corporation Katanjo brūzis piegādā lielāko ruma daudzumu pasaulē, kas tiek patērēts, un ir privāts uzņēmums, kas dod nozīmīgu ieguldījumu Puertoriko valsts kasē.

Bacardi spirta rūpnīca tika iekļauta ASV Nacionālajā vēsturisko vietu reģistrā 2010. gada 6. augustā, pamatojoties uz diviem kritērijiem: (A kritērijs) spirta rūpnīcas milzīgais ieguldījums Puertoriko ekonomiskajā attīstībā kopš tās dibināšanas un (C kritērijs) tās projektētāju vidū bija arhitekti V. Donalds Kristijs, Henrijs Klambs, Hektors Varela un Enrike Gutjeress.

Rūpnīcas kompleksā atrodas ģimenes muzejs, un 2012. gadā Bacardi ģimene svinēja 150 gadadienu uzņēmējdarbībā un pulcējās kompleksā Katanjo. Šeit tika atklāts tās dibinātāja Fakundo Bakardi Masso krūšutēls. Pēc tam salas gubernators Luiss Fortunjo arī pasludināja jaunus svētkus, ko sauc par Bakardi dienu, kas tiek svinēta 4. februārī, par godu uzņēmuma nozīmīgajām saitēm ar Puertoriko un tās ieguldījumu salas ekonomikā.

Bacardi komplekss ir otrais apmeklētākais tūristu apskates objekts Puertoriko. Kompleksā tūristi var doties vēsturiskā ekskursijā, ruma degustācijas ekskursijā un piedalīties Bacardi ruma kokteiļu gatavošanas pasākumos.

Pēc viesuļvētras Marija, kas 2017. gada 20. septembrī izpostīja Puertoriko, spirta rūpnīca drīz vien spēja nodrošināt iedzīvotājus ar tīru dzeramo ūdeni.

## Galerija

File:Casa Bacardi (349349243).jpg|Bacardi muiža
Bacardi museum emblem.jpg|Bakardi ģimenes muzeja emblēma
San Juan IMG 1932 bacardi destilleries.JPG|Bacardi brūzis
Bacardi Pavillion - panoramio.jpg|Bacardi Paviljons
Bacardi (18565818335).jpg|Bacardi ražotne Katanjo


## Atsauces

## Ārējās saites
Jāzeps Tumovs-Beķis

**Jāzeps Tumovs-Beķis** (1931—1997) bija uzņēmējs un Latvijas PSR politiķis, PSKP biedrs (1951). Latvijas PSR Sadzīves pakalpojumu ministrs, vēlāk Latvijas PSR Patērētāju apkalpošanas ministrs (1976—1990).

## Dzīvesgājums
Dzimis  Kapiņu pagastā. Darbojās komjaunatnē (1949—1955). 1955. gadā kļuva par Latvijas Komunistiskās partijas (LKP) Krustpils rajona komitejas nodaļas vadītāju un sekretāru, tad par Viļānu rajona un Rēzeknes rajona komitejas sekretāru. Līdz 1961. gadam mācījās PSKP Neklātienes augstākajā partijas skolā, tad darbojās LKP CK aparātā. 1967. gadā viņš kļuva par LPSR Augstākās Padomes deputātu, 1967. gadā par Jelgavas rajona, 1969. gadā par Rīgas rajona komitejas pirmo sekretāru. 1971. gadā kļuva par LKP CK locekli.

1976. gadā Jāzepu Tumovu-Beķi iecēla par Sadzīves pakalpojumu ministru, vēlāk bija Breša valdības Patērētāju apkalpošanas ministrs.

Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas darbojās SIA "Sadzīves pakalpojumi" un "ZELMA".

Miris  Rīgā, apglabāts Rīgas 2. Meža kapos.

## Apbalvojumi un pagodinājumi
* Latvijas PSR Nopelniem bagātais sadzīves pakalpojumu darbinieks (1981)

## Atsauces
Etiopu raksts

**Etiopu raksts** vai **geezas raksts** (ግዕዝ, *Gəʽəz*) ir sillabiska abugida, ko lieto vairāku afroaziātu un nilosahāras valodu pierakstam Etiopijā un Eritrejā. Radusies mūsu ēras 1. gadsimtā no dienvidarābijas raksta kā konsonantisks abdžads geezas valodas pierakstam. 4. gadsimtā raksts vokalizēts un mūsdienās to lieto ap 50 miljoniem cilvēku, kas savai valodai standartizēto rakstību dēvē par fidelu (ፊደል, *fidäl*).

## Vēsture
[thumb|250px|left|4. gadsimta Ezanas akmens ar uzrakstiem [geezas, sābiešu un grieķu valodā]]
Etiopu raksts attīstījies no dienvidarābijas raksta, kas mūsdienu Etiopijas un Eritrejas teritorijā lietots semītu valodu pierakstam kopš 9. gadsimta p.m.ē. 7.—6. gadsimtā p.m.ē. sāka veidoties geezas valodai pielāgotas dienvidarābijas raksta versijas. Pirmie rakstu pieminekļi senajā etiopu rakstā geezas valodā parādās no mūsu ēras 1. gadsimta; senais etiopu raksts, tāpat kā dienvidarābijas raksts, bija konsonantisks abdžads un tika rakstīts no labās puses uz kreiso. Senākais zināmais rakstu piemineklis konsonantiskajā etiopu rakstā ir Havulti obelisks no Mataras Eritrejā, kas datēts ar 4. gadsimta sākumu.

4. gadsimtā, vienlaicīgi ar kristietības ienākšanu Aksumas valstī, etiopu raksts tika vokalizēts, modificējot līdzskaņu burtus atkarībā no sekojošā patskaņa un izveidojot rakstu sistēmu, kur katrs simbols attēloja atšķirīgu zilbi vai moru. Tiek uzskatīts, ka etiopu raksta vokalizēšana notika Indijas brahmisko rakstību ietekmē.

Ap 14. gadsimtu geezas valoda pārstāja būt dzīva ikdienas valoda, bet kā Etiopijas impērijas oficiālā lietvedības valoda tā turpināja funkcionēt līdz pat 19. gadsimtam. Mūsdienās geezas valoda tiek lietota kā liturģiskā valoda Eritrejas un Etiopijas pareizticīgajās un katoļu baznīcās, kā arī falašu jūdaismā.

Kopš 12. gadsimta uz geezas rakstības pamata attīstījās amharu, tigriņas, tigru u.c. rakstības (fideli), kas ir papildināti geezas sillabariji; geeza ir papildināta dažādās valodās ar 4 (tigru rakstībā) līdz 11 (bilenu) šai valodai specifiskām grafēmām.

## Raksturojums
Senākajā etiopu raksta konsonantajā abdžada formā bija 26 līdzskaņu burti, pretēji 29 burtiem dienvidarābijas rakstā. Mūsdienu fidelos atkarībā no valodas ir ap 280 zilbisko grafēmu, kas balstās sākotnējos 26 geezas līdzskaņos ar modificējošiem elementiem patskaņiem, kā arī afrikatas, labializētie, palatalizētie un nazālie varianti atsevišķām grafēmām.

### Pamata grafēmas

## Skaitļi
Skaitļu pierakstam papildus arābu skaitļiem tiek lietots arī tradicionālais alfabētiskais pieraksts, līdzīgi kā ebreju un arābu rakstos. Etiopu skaitļi aizgūti no grieķu alfabētiskā skaitļu pieraksta, domājams, caur koptu rakstu.

:

:

## Pieturzīmes
Mūsdienu etiopu rakstā lietotās pieturzīmes:
:፠ sadaļas atzīme
:፡ vārdu atdalītājs
:። punkts
:፣ komats
:፥ kols
:፤ semikols
:፦ ievada kols
:፧ jautājuma zīme
:፨ rindkopu atdalītājs

## Atsauces

## Ārējās saites
Oļegs Misurkins

**Oļegs Misurkins** (, dzimis 1937. gadā) ir Latvijas krievu inženieris, tehnisko zinātņu kandidāts. Latvijas PSR Ministru padomes priekšsēdētāja pirmais vietnieks (1986—1990).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1937. gadā Pleskavas apgabala Veļikije Lukos. Pēc studijām Ļeņingradas elektrotehniskajā institūtā strādāja Rīgas pusvadītāju ierīču rūpnīcā par tehnologu, vecāko tehnologu, tehnoloģiskās loģikas biroja vadītāju, galvenā tehnologa vietnieku, galveno tehnologu, galveno konstruktoru. 1971. gadā kļuva par ražošanas apvienības "Alfa" un Rīgas pusvadītāju ierīču rūpnīcas galvenā inženiera vietnieku un ģenerāldirektora vietnieku. 1973. gada jūnijā viņu iecēla par ražošanas apvienības "Alfa" un Rīgas pusvadītāju ierīču rūpnīcas galveno inženieri, 1985. gadā par ražošanas apvienības "Alfa" ģenerāldirektoru, Rīgas pusvadītāju ierīču rūpnīcas direktoru. Viņš bija Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās komitejas loceklis un Latvijas PSR Augstākās padomes deputāts.

1986. gadā Misurkinu iecēla par Latvijas PSR Ministru padomes priekšsēdētāja vietnieku, 1988. gadā par Latvijas PSR Ministru Padomes priekšsēdētāja vietnieku Breša valdībā.

## Apbalvojumi un pagodinājumi
* Divi Darba Sarkanā Karoga ordeņi un divas medaļas
* Latvijas PSR Valsts prēmija
* Latvijas PSR Nopelniem bagātais rūpniecības darbinieks

## Atsauces
Karpi

**Karpi** (, ) ir pilsēta un komūna Itālijas ziemeļos, Emīlijas-Romanjas reģionā, Modēnas provincē. Tā atrodas Po ielejā (Emīlijas līdzenumā), aptuveni 20 kilometrus uz ziemeļiem (ziemeļrietumiem) no Modēnas, un pēc iedzīvotāju skaita parasti tiek raksturota kā otra lielākā apdzīvotā vieta provincē aiz Modēnas. Pilsēta vēsturiski veidojusies kā tirdzniecības un amatniecības centrs Po līdzenumā un mūsdienās izceļas ar attīstītu pilsētvidi un bagātu kultūrvēsturisko mantojumu. Administratīvi Karpi ir Itālijas komūna (*comune*), kurai ir nozīmīga loma Modēnas provinces vietējās pārvaldes struktūrā, pildot administratīvas, izglītības un sociālās funkcijas. Ģeogrāfiskais novietojums līdzenumā ar labu satiksmes pieejamību vēsturiski ir veicinājis pilsētas saimniecības attīstību, sākotnēji lauksaimniecībā un amatniecībā, bet vēlāk arī rūpniecībā.

Modēnas provinces kontekstā Karpi ieņem būtisku saimniecības un demogrāfisko lomu. Tā ir nozīmīgs rūpniecības un pakalpojumu centrs, īpaši pazīstams ar tekstilrūpniecību. Karpi bieži minēta kā augsti specializēta tekstila, īpaši trikotāžas, ražošanas centrs. Līdzās tekstilam pilsētā attīstītas arī mehāniskās, pārtikas un elektronikas nozares, un Karpi nereti raksturo kā vienu no redzamākajiem *Made in Italy* tekstilapģērbu ražošanas mezgliem plašākā reģionālā mērogā. Vienlaikus pilsēta saglabā izteiktu kultūras un pilsētvides identitāti, kas būtiski papildina Modēnas provinces sociālekonomisko un vēsturisko struktūru.

## Atsauces

## Ārējās saites
Cīruļu iela (Lielvārde)

**Cīruļu iela** ir iela Lielvārdē, Ogres novadā. Tā sastāv diviem atsevišķiem ceļiem — viens ceļa posms sākas krustojumā ar Skolas ielu un beidzas Lāčplēša laukumā, savukārt otrs posms sākās krustojumā ar Skolas ielu un beidzas kādā privātīpašumā. Privātmāju apbūve.

## Ielu savienojumi
Cīruļu iela ir savienota ar šādām ielām:
* Skolas iela
* Lāčplēša laukums

## Skatīt arī
* Lielvārde
* Lielvārdes ielu uzskaitījums
Vikipēdija turkmēņu valodā

**Vikipēdija turkmēņu valodā** () ir bezmaksas tīmekļa enciklopēdijas Vikipēdijas versija turkmēņu valodā. Tā darbojas kopš 2004. gada 16. februāra. 2026. gada 14. janvārī tā bija sasniegusi 7050 rakstu skaitu, un tā bija 203. lielākā Vikipēdijas versija pēc rakstu skaita. Šis rādītājs vairāk nekā 20 reizes atpaliek no kaimiņvalstu valsts valodu — uzbeku un kazahu valodu Vikipēdijām. Kopš 2023. gada sākuma tajā bija pievienoti ap 500 rakstu, salīdzinājumam — latviešu Vikipēdijā šai periodā jaunu rakstu skaits pārsniedza 20 tūkstošus. Vidējais raksta garums bija 200 vārdu.

Šāds stāvoklis radies Turkmenistānas valdības piekoptās Interneta bloķēšanas politikas rezultātā. Vikipēdija Turkmenistānā bieži tiek bloķēta un pēc iespējas tiek bloķēti arī mēģinājumi apiet to ar VPN, kā arī aizturēti šādu pakalpojumu sniedzēji. Lai gan sodi paredzēti arī par VPN lietošanu, 2023. gadā Turkmenistāna bija pirmajā vietā pēc vaicājumiem par VPN Google meklētājā. Interneta brīvība Turkmenistānā ir viena no mazākajām pasaulē. 2022. gadā Turkmenistāna bloķēja trešdaļu no visām pasaulē teorētiski eksistējošām IP-adresēm. Šādos apstākļos darbošanās turkmēņu Vikipēdijā no Turkmēnistānas ir gandrīz neiespējama, bet no citām valstīm mazefektīva. 2020. gados radās projekts izveidot no pasaules noslēgtu valsts iekšēju Internetu, kas iekļautu arī cenzētu Vikipēdijas versiju, tomēr 2026. gadā tas nav parādījies.

## Atsauces

## Ārējās saites
*
Liams Rozenīors

**Liams Džeimss Rozenīors** (, dzimis ) ir angļu futbola treneris un bijušais futbolists. Kopš 2026. gada Rozenīors ir Anglijas Premjerlīgas komandas *[[Chelsea F.C.|Chelsea]]* galvenais treneris.

Kā spēlētājs, spēlējis malējā aizsarga pozīcijā. Anglijas Premjerlīgā pārstāvējis tādas komandas kā *[[Fulham FC|Fulham]]*, *[[Reading FC|Reading]]*, *[[Hull City AFC|Hull City]]* un *[[Brighton & Hove Albion F.C.|Brighton & Hove Albion]]*. Pārstāvējis U20 un U21 Anglijas jauniešu izlases.

2022. gadā Rozenīors tika nozīmēts kā *[[Derby County FC|Derby County]]* galvenā trenera amata izpildītājs. No 2022. gada novembra līdz 2024. gada maijam vadījis Anglijas čempionāta komandu *[[Hull City AFC|Hull City]]*. 2024. gada vasarā kļuvis par Francijas futbola 1. līgas komandas *[[RC Strasbourg Alsace|Strasbourg]]* treneri. 2026. gada janvārī, pēc Enco Mareskas atlaišanas, Rozenīors kļuva par Anglijas Premjerlīgas komandas *[[Chelsea F.C.|Chelsea]]* galveno treneri, parakstot sešarpus gadu līgumu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Lētses svīta

thumb|200px|Lētses stratotipiskais atsegums
**Lētses svīta** ir apakšordovika latorpas horizonta stratigrāfiskā vienība Baltijā un Baltkrievijā. Svītu 1956. gadā izveidoja igauņu paleontologs Arvo Romusoks un tās stratotipiskais griezums atrodas atsegumā pie Lētses muižas (Paldiski, Rietumharju pagasts, Igaunija). 

## Apraksts
Lētses svīta ir konstatēta Latvijas ziemeļos, (Kolkas 54., Ovišu 94,. Ventspils D-3., Piltenes 30., Staiceles 4. un Puikules urbumos), kā arī dienvidaustrumos (Ludzas 15., Maltas 105., Višķu 25. u.c. urbumos). Svītu veido kvarca-glaukonīta smilšakmeņi, cementēti ar māla un karbonātu cementu, vai arī glaukonitīti, kas satur virs 50% glaukonīta graudu ar samērā liela daudzuma kvarca graudu piejaukumu, cementētu ar mālaini karbonātisku cementu.

Svītas heterogēnais sastāvs ir novērojams valsts ziemeļos, Ovišu 94. un Staiceles 4. urbumu griezumos (no augšas uz leju):
# zaļganīgi pelēks rupji- un dažādgraudains kvarca-glaukonīta smilšakmens no 0,2 m (Ovišu 94. urbums) līdz 0,5 m (Staiceles 4. urbums) biezumā;
# zaļganīgi pelēks dolomīts, vienādā pakāpē mālains, un satur kvarca un glaukonīta smilšu graudu piejaukumu. Dolomīta slānis ir no 0,1 m (Ovišu 94. urbums) līdz 0,3 m (Staiceles 4. urbums) biezumā un ir saistīts ar pakāpenisku pāreju uz apakšējiem nogulumiem;
# smilšains glaukonitīts (Ovišu 94. urbums) vai kvarca-glaukonīta zaļš smilšakmens (Staiceles 4. urbums) ar bezslēdzenes pleckāju čaulu detrītu. Pamatnē konstatējama vāji izteikta pārrāvuma virsma (Staiceles 4. urbums), kas impregnēta ar pirītu. Biezums ir no 0,35 m (Ovišu 94. urbums) līdz 0,2 m (Staiceles 4. urbums).

Lētses svītas kopējais biezums ir no 0,2 m (Višķu 25. urbums) līdz 2 m (Atašienes 9. urbums). Lētses svītas nogulumos ir konstatējams liels daudzums konodontu elementu un detrīta, acīmredzot, arī pārskalotas bezslēdzenes pleckāju čaulas, kas koncentrējas svītas pamatnē.

Svīta ar izskalojumu uzguļ uz kallaveres smilšakmeņiem, kontakts ar kuriem ir diezgan krass, pateicoties glaukonīta piejaukumam šīs svītas iežos. Svītas augšdaļā nereti ir novērojamas labi izteiktas skalojuma virsmas ar kabatveida padziļinājumiem un biezu (līdz 2 cm) dzelzs hidrooksīdu impregnējumu.

### Igaunijā un Lietuvā
Igaunijā svītu veido smilšakmens ar lielu glaukonīta saturu. Svītas vislielākais biezums ir konstatēts Karulas 326. urbuma griezumā (6,2 m). Svītā ir izdalītas iru, klogas, joas un mjaekulas pasvītas.

Lietuvā svīta ir izplatīta gandrīz visā teritorijā, izņemot ziemeļrietumu daļu. Svītas biezums sastāda 0,9 m Nemunas zemienē, bet valsts centrālajā un austrumu daļā vislielākais biezums ir 0,8 metri.

### Baltkrievijā
Baltkrievijā svītas nogulumi ir izplatīti valsts ziemeļrietumos un centrālajā daļā. Ziemeļrietumu un ziemeļu daļā svītu veido gaišzili un zaļganīgi aleirolīti un aleirītiski māli ar daudzskaitlīgiem glaukonīta graudiem 0,2 līdz 0,5 m biezumā. Monoklināles dienvidu un dienvidaustrumu daļās svītu veido masīvi, tumšzaļi, kvarca-glaukonīta smilšakmeņi (0,1-0,3 m) ar plānām aleirolītu un mālu starpkārtām, kas satur lielu daudzumu glaukonīta graudu.

## Atsauces
Sjudada de la Pasa

**Sjudada de la Pasa** () ir Ekvatoriālās Gvinejas galvaspilsēta. Par galvaspilsētu tā kļuva 2026. gada 2. janvārī, nomainot iepriekšējo galvaspilsētu Malabo.

Pilsētas celtniecība sākās 2013. gadā. Plānots, ka pilsēta dzīvos aptuveni 160 000—200 000 iedzīvotāji.

## Atsauces

## Ārējās saites
Madonas lūgšanu kapela

**Madonas lūgšanu kapela** ir ekumēniska adorācijas kapela Madonā, Latvijā, kas darbojas 24 stundas diennaktī un ir atvērta visu kristīgo konfesiju pārstāvjiem. Kapela atrodas Madonas pilsētas centrā, Raiņa ielā 5.

## Vēsture
Ēka celta 1940. gados. Sākotnēji tā kalpoja kā cietuma pirts, jo blakus atradās Madonas cietums. Ap 1960. gadu cietuma mūri tika nojaukti. 1970. gados ēkā darbojās kafejnīca "Akācija".

Kapelas izveides ideja radās Madonas Romas katoļu draudzes priesterim Rihardam Rasnacim. 2010. gadā Madonā viesojās misionārs Patriks no Kanādas, kura iedvesmoti dažādu kristīgo konfesiju pārstāvji - katoļi, luterāņi un pareizticīgie - apvienojās vienotam mērķim izveidot starpkonfesionālu lūgšanu vietu.

## Darbība
Kapelā notiek nepārtraukta lūgšanu ķēde, kuru uztur dažādu kristīgo konfesiju ticīgie, dežurējot noteiktos laikos. Kapela ir atvērta 24 stundas diennaktī, septiņas dienas nedēļā. Apmeklētājiem ir iespēja:

* Piedalīties adorācijā (Vissvētākā Sakramenta pielūgsmē)
* Lūgties vai pabūt klusumā
* Aizdegt sveces un atstāt lūgšanas uz altāra
* Lasīt garīgo literatūru

Kapelā pastāvīgi atrodas krusts, monstrance ar Vissvētāko Sakramentu, Pareizticīgo priestera iesvētīta Dievmātes svētbilde, kas atspoguļo tās ekumenisko raksturu un padara to pieejamu visu konfesiju pārstāvjiem.

## Nozīme
Kapela ir iekļauta Madonas pilsētas tūrisma ceļvedī un kalpo kā ekumenisma piemērs Latvijā. 2022. gadā, atskatoties uz Vecrīgas adorācijas kapelas 20 gadu darbību, publicists Arnis Šablovskis to nosauca par "izcilu vietu Madonā, kas ir ekumēniska rakstura, kuru reizē noorganizēja Latvijas luterāņi, katoļi un pareizticīgie."

## Atsauces
Huana Fernandesa kotiks

**Huana Fernandesa kotiks** () ir otrais mazākais no kotiku apakšdzimtas roņiem, mazāks ir tikai Galapagu kotiks. Tie ir sastopami tikai Dienvidamerikas Klusā okeāna piekrastē, konkrētāk, Huana Fernandesa salās un Desventuradas salās. Par šo sugu joprojām ir daudz nezināmā. Zinātnieki joprojām nezina šīs sugas vidējo dzīves ilgumu, kā arī tēviņu uzturu un uzvedību, izņemot vairošanās sezonu.
## Apraksts
Tēviņu garums svārstās no 150 līdz 210 cm, bet svars – no 140 līdz 159 kg. Mātīšu garums svārstās no 140 līdz 150 cm, bet svars – aptuveni 50 kg.
## Vairošanās
Huana Fernandesa kotika vairošanās ir teritoriāls process, tēviņi agresīvi cīnās par piekļuvi mātīšu atpūtas vietām. Šis ronis ir poligīns, kas nozīmē, ka viens tēviņš vairojas ar vairākām mātītēm. Mazuļi piedzimst laikā no novembra līdz decembrim un 10 mēnešu vecumā pārstāj baroties ar mātes pienu. Mātes paliek kopā ar mazuļiem apmēram nedēļu un pēc tam dodas prom, lai atkal pārotos un meklētu barību. Mazuļi piedzimst ar mīkstu, melnu kažoku, kas pirmo gadu laikā izbalē līdz gaiši brūnai krāsai.
## Barošanās
Par Huana Fernandesa kotiku uzturu nav daudz kas zināms. Zinātnieki ir novērojuši tikai laktējošu mātīšu, kuras rūpējas par mazuļiem, uzturu. Viņi ir novērojuši, ka mātītes meklē barību jūrā dažreiz pat 300 jūdžu attālumā no krasta un ienirst 9,1 līdz 91,4 m dziļumā, lai atrastu laternzivis un kalmārus. Parasti laktējošās mātītes nirst un meklē barību naktī, kad medījums aizpeld uz sekliem ūdeņiem un kļūst pieejamāks. Dažreiz tās paliek jūrā līdz pat 25 dienām, pēc tam atgriežas krastā un paliek kopā ar mazuļiem apmēram 5 dienas.

Laikā, kad mātes meklē barību, mazuļi vairākas dienas, dažreiz nedēļas, iztiek bez to piena. Tādēļ, mātes pienā ir daudz tauku un uzturvielu, ko mazuļi izmanto enerģijas iegūšanai, kamēr māte ir prom. Tomēr šajā laikā mazuļu imūnsistēma nav tik labi funkcionējoša kā pieaugušajiem, un tie var būt pakļauti zarnu parazītu infekcijām, kas izraisa letālas infekcijas. Deviņdesmito gadu sākumā tika atrasti 60 mazuļi, kas miruši no āķtārpu invāzijas, un to organismā tika konstatēti arī smago metālu joni. Šāds dzīvnieku zudums ievērojami samazināja to populāciju, un tie joprojām atkopjas no tā.
## Izpētes vēsture
Huana Fernandesa kotiku 16. gadsimta vidū atklāja un nosauca spāņu jūrasbraucējs Huans Fernandess. Pēc atklāšanas to populācija samazinājās pārmērīgu medību dēļ kažokādu tirdzniecības. Kotiki tika uzskatīti par izmirušiem, līdz 200 īpatņu grupa tika atklāta Huana Fernandesa salās 20. gadsimta 60. gados. Pašreizējā populācija tiek lēsta ap vairāk nekā 12 000 īpatņu.

## Atsauces

## Ārējās saites
*ARKive - images and movies of the Juan Fernández fur seal ''(Arctocephalus philippii)''
Dolomītalpi

{
  "type": "ExternalData",
  "service": "geoshape",
  "ids": "Q1283"
}


**Dolomītalpi**, bieži arī vienkārši **Dolomīti** (), ir kalnu masīvu kopums Eiropā, Alpu austrumu dienvidu daļā, galvenokārt Itālijas ziemeļos. Tie izceļas ar unikālu ģeoloģisko uzbūvi, dramatiskām, gaišām klinšu sienām, izteiktiem torņveida siluetiem un dziļām, šaurām ielejām. Kalni nosaukti dolomīta ieža vārdā — magniju saturoša karbonātieža, kas dominē to sastāvā un piešķir ainavai raksturīgo gaišo krāsu, īpaši saullēkta un saulrieta laikā (tā sauktais Enrosadira efekts). Dolomītalpi ir pazīstami ar augstu ainavisko vērtību, bagātīgu bioloģisko daudzveidību un ilgu zinātniskās izpētes tradīciju ģeoloģijā un ģeomorfoloģijā. Ģeogrāfiski Dolomītu Alpi atrodas Alpu kalnu sistēmas austrumu daļā un aptver teritorijas vairākos Itālijas reģionos — Trentīno-Alto Adidžē, Veneto un Friuli-Venēcijā Džūlijā. Alpu sistēmā tie pieskaitāmi Austrumu Alpu Itālijas sektoram un atrodas Alpu dienvidu nogāzes zonā. Reģions ir ierobežots ar nozīmīgām ielejām un upju baseiniem, tostarp Adidžes un Pjaves sistēmām, un veido virkni atsevišķu kalnu grupu ar sarežģītu, daudzveidīgu reljefu un vairākām virsotnēm, kas pārsniedz 3000 m augstumu. Lai gan Dolomītalpi ģeogrāfiski pieder Alpiem, tos bieži izdala kā atsevišķu apakšreģionu to īpašās ģeoloģiskās izcelsmes un ainavu dēļ.

Starptautiskā mērogā Dolomītalpi ir īpaši nozīmīgi kā dabas mantojuma objekts. To izcilā universālā vērtība saistīta gan ar ainavas estētiku, gan ar zinātnisko nozīmi, jo dolomītu ieži sniedz būtisku informāciju par seno jūru pastāvēšanu un Zemes ģeoloģisko attīstību. Šo iemeslu dēļ Dolomītalpi 2009. gadā tika iekļauti UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā, pamatojoties uz kritērijiem vii (izcila dabas ainava) un viii (globāli nozīmīgas Zemes zinātņu vērtības). UNESCO īpašums aptver deviņas atsevišķas komponentes un kopumā ietver kalnu teritorijas ar īpaši augstu ģeoloģisko un ainavu daudzveidību, padarot Dolomītalpus par vienu no atzītākajiem kalnu reģioniem pasaulē un nozīmīgu dabas aizsardzības, zinātniskās pētniecības un ilgtspējīga tūrisma piemēru.

## Ārējās saites
Urugvajas spāņu valoda

**Urugvajas spāņu valoda** () ir Urugvajā bāzēto spāņu valodas izlokšņu kopums. Kopā ar Argentīnas austrumos un dienvidos runātajām izloksnēm tā pieder spāņu valodas Rioplatas dialektam. Salīdzinot ar citiem spāņu valodas dialektiem, Urugvajā ir spēcīgāka itāļu valodas ietekme, pie robežas ar Brazīliju arī portugāļu valodas ietekme. Valodā runā Urugvajā un urugvajiešu diasporā.

## Atšķirības no Spānijas un Argentīnas spāņu valodas
Valodā ir spēcīga itāļu valodas un tās dialektu, īpaši dženoviešu, ietekme, jo valstī ir lielas itāļu kopienas (piemēram, Montevideo un Paisandu). Valodā ir iekļauti daudzi itāļu vārdi (piemēram, ēdienu nosaukumi, *festichola* ("mājas ballīte") u.c.), kā arī vārdi, kas atvasināti no itāļu valodas (piemēram: *mina*, kas veidots no *femmina*, vai *pibe* ("bērns") no *pivello*). Itāļu valoda ir mainījusi arī daudzu iepriekš pastāvošu spāņu vārdu nozīmi. Piemēram, *pronto* nozīmē "drīz" lielākajā daļā spāņu dialektu, tostarp Argentīnas spāņu valodā. Tomēr Urugvajas spāņu valodā *pronto* nozīmē "gatavs", tāpat kā itāļu valodā.

Urugvajas spāņu valodu ietekmējušas arī vairākas vietējās valodas, neraugoties uz to, ka pamatiedzīvotāji tika praktiski iznīcināti jau 18. gadsimtā. Piemēram, urugvajiešu vārds *pororó*, kas nozīmē "popkorns", ir cēlies no gvaranu valodas. Vēl viens piemērs ir vārds *gurí/gurises*, kas nozīmē "bērns(-i)", bet cēlies no gvaranu vārda *ngiri*, kas arī nozīmē bērnu un atšķirībā no itāliskā *pibe*, netiek lietots Argentīnā. Urugvajā abus vārdus var lietot arī, griežoties pie drauga.

Dienvidaustrumu Ročas departamentā, kā arī gar ziemeļu robežu ar Brazīliju, ir jūtama zināma Brazīlijas portugāļu valodas ietekme papildus portugāļu valodas Urugvajas dialektam (*fronteiriço*), ko runā Urugvajas ziemeļos.

Reizēm urugvajiešu valodas stils rada pārpratumus, piemēram, urugvajiešu futbolists Anglijā nosauca kolēģi par "melnīti" (*negrito*), kas ir ierasts draudzīgs vārds Urugvajā, taču izsauca skandālu un sankcijas Anglijā. Urugvajas Nacionālajai literatūras akadēmijai nācās iejaukties konfliktā ar savu skaidrojumu par urugvajiešu valodas īpatnībām.

### Daži izteicieni
thumb|left|120px|Urugvajas spāņu valodas vārdnīca
Urugvajas spāņu valodā vārds “*Ta*” tiek lietots analoģiski angļu “OK” (labi), un tam ir līdzīga spēja paust dažādas emocijas kā vārdam “OK” angļu valodā. Piemēram, vārda atkārtošana pauž neapmierinātību (“*Ta, ta*” pauž to pašu emociju, ko “Ok, ok!”). Vārda uzsvars pauž dusmas (“*¡TA!*” nozīmē “OK!”; “Pietiek!”). Dažreiz to izsaka kā *da*.

Atšķirībā no Argentīnas Urugvajā, tāpat kā lielākajā daļā Dienvidamerikas, lieto gejiem nievājošu vārdu *brisco*.

Frāze "*a las órdenes*" tiek bieži lietota Urugvajā. Tās nozīme nav burtiska un ir tuvāka frāzei "Pasakiet, ja jums kaut ko vajag" vai tuvākā sarunā "Ja kas, esmu te".

Izteiciens *¡Vamo’ Arriba!* nozīmē apmēram "Aiziet!", "Laižam!"

*¡Que rica!*, burtiski "cik gardi", apzīmē sekmes vai patiku, bieži seksuālu.

*Pila* apzīmē lielu vai pārmērīgu daudzumu, piemēram, "nostaigājos līks" — "*caminé pila*".

### Leksikas atšķirības

## Atsauces

## Ārējās saites
Eiropas kausa un UEFA Čempionu līgas uzvarējušo treneru uzskaitījums

Eiropas kauss bija futbola sacensības, kas notika no 1956. līdz 1992. gadam. Spāņu treneris Hosē Viljalonga aizveda Madrides "Real" līdz panākumam pirmajā finālā 1956. gadā un atkārtoja šo panākumu nākamajā sezonā. Visveiksmīgākie ir bijuši itāļu treneri, kopš 1956. gada uzvarot trīspadsmit turnīros.

Sacensības kļuva par UEFA Čempionu līgu 1992. gadā, kad beļģis Raimons Gutalss aizveda Francijas klubu Marseļas "Olympique" līdz panākumam tajā sezonā. Bobs Peislijs, Zinedins Zidāns un Peps Gvardiola ir uzvarējuši turnīrā trīs reizes. Karlo Ančeloti ieguva piecus titulus un sešas reizes sasniedza finālu ar "Milan" un Madrides "Real", Peislijs piecu sezonu laikā aizveda "Liverpool" līdz trim tituliem, bet Zidāns ieguva trīs titulus pēc kārtas ar Madrides "Real". Sešpadsmit citi treneri ir uzvarējuši sacensībās divas reizes. Tikai septiņi treneri ir ieguvuši titulu ar diviem klubiem: Ančeloti ar "Milan" 2003. un 2007. gadā un Madrides "Real" 2014., 2022. un 2024. gadā; Ernsts Hapels ar "Feyenoord" 1970. gadā un "Hamburg" 1983. gadā; Otmārs Hicfelds ar Dortmundes "Borussia" 1997. gadā un Minhenes "Bayern" 2001. gadā; Žuzē Mouriņu ar "Porto" 2004. gadā un Milānas "Inter" 2010. gadā; Jups Heinkess ar  Madrides "Real" 1998. gadā un Minhenes "Bayern" 2013. gadā; Gvardiola ar "Barcelona" 2009. un 2011. gadā, un Mančestras "City" 2023. gadā; un Luiss Enrike ar "Barcelona" 2015. gadā un "Paris Saint-Germain" 2025. gadā. Septiņi ir uzvarējuši turnīrā gan kā spēlētāji, gan kā treneri: Migels Munjoss, Džovanni Trapatoni, Johans Kruifs, Franks Reikārds, Ančeloti, Gvardiola un Zidāns.

## Saraksts

### Pēc gada
[thumb|upright|right|[Karlo Ančeloti kļuva par pirmo un vienīgo treneri, kurš ieguvis piecus titulus, kad 2024. gadā aizveda Madrides "Real" līdz uzvarai. Viņš arī uzstādīja rekordu, sasniedzot sešus Čempionu līgas finālus.]]
[thumb|upright|right|[Bobs Peislijs bija pirmais treneris, kurš trīs reizes ieguva titulu, visas ar "Liverpool".]]
[thumb|upright|right|[Zinedins Zidāns ir vienīgais treneris, kurš ieguvis titulus trīs gadus pēc kārtas, visus kopā ar Madrides "Real".]]
[thumb|upright|right|[Hoseps Gvardiola|Peps Gvardiola ieguva trīs titulus, 2009., 2011. un 2023. gadā, ar "Barcelona" un "Manchester City".]]

### Treneri ar vairākiem tituliem
Treneri **treknrakstā** joprojām ir aktīvi.

### Pēc tautības
Šajā tabulā ir norādīts katras valsts treneru iegūto titulu kopējais skaits. Precīzi dati kopš 2024. gada fināla.

## Skatīt arī

* Eiropas kausa un UEFA Čempionu līgas rekordi un statistika

## Atsauces

## Ārējās saites

* UEFA Čempionu līgas oficiālā vēsture
* RSSSF Eirokausu arhīvs
Ahmeds ben Bella

**Ahmeds ben Bella** (, *Aḥmad bin Billah*; dzimis , miris ) bija Alžīrijas politiķis un revolucionārs, viens no Alžīrijas neatkarības kustības centrālajiem līderiem un pirmais neatkarīgās Alžīrijas prezidents. Viņa politiskā darbība 20. gadsimta vidū būtiski ietekmēja valsts veidošanos pēc Francijas koloniālās varas izbeigšanās un noteica Alžīrijas agrīnās politiskās attīstības virzienu. Ben Bella ieņēma nozīmīgu lomu Alžīrijas neatkarības iegūšanā no Francijas un bija viens no Nacionālās atbrīvošanas frontes (FLN) dibinātājiem. Alžīrijas neatkarības kara laikā (1954–1962) viņš aktīvi darbojās gan politiskajā, gan diplomātiskajā līmenī, tostarp pārstāvot kustību ārvalstīs, koordinējot politisko stratēģiju un iesaistoties starptautisku atbalsta un ieroču piegāžu nodrošināšanā neatkarības cīņai. Kara iznākumā tika izbeigta Francijas koloniālā pārvalde un izveidota neatkarīga Alžīrijas valsts, kuras politiskajā elitē ben Bella ieņēma vadošu vietu.

Pēc neatkarības pasludināšanas ben Bella kļuva par vienu no jaunās valsts centrālajām figūrām. Sākotnēji viņš ieņēma valdības vadītāja amatu, bet 1963. gadā kļuva par Alžīrijas prezidentu, šo amatu pildot līdz 1965. gadam. Viņa prezidentūra bija raksturīga ar centieniem konsolidēt varu, nostiprināt vienpartijas sistēmu, īstenot sociālistiski orientētas reformas un veidot neatkarīgu, neitrāli ievirzītu ārpolitiku Aukstā kara apstākļos. Ben Bellas valdīšanu 1965. gada jūnijā pārtrauca militārs apvērsums bez asiņu izliešanas, ko vadīja Houari Būmedjēns, iezīmējot jaunu posmu Alžīrijas politiskajā attīstībā. Neraugoties uz gāšanu, Ahmeds ben Bella saglabā paliekošu vietu Alžīrijas vēsturē kā simboliska neatkarības cīņas figūra un agrīnās valsts identitātes veidotājs.

## Ārējās saites
Tiberija

**Tiberija** (, *Tverya*; , *Ṭabariyya*) ir sena pilsēta Izraēlas ziemeļos, Galilejas reģionā, kas ieņem īpašu vietu Tuvo Austrumu vēsturē un reliģiskajās tradīcijās. Tā atrodas Kinnereta (Galilejas jūras jeb Tiberijas ezera) rietumu krastā, Jordānas ieplakas ziemeļu daļā, Kinneretas ielejā, un tās atrašanās vieta zem jūras līmeņa piešķir pilsētai raksturīgas klimatiskās īpatnības. Pilsēta jau kopš antīkajiem laikiem ir bijusi stratēģiski un saimnieciski nozīmīga, veicinot tirdzniecību, zvejniecību un apdzīvotības koncentrāciju apkārtējā reģionā. Tiberiju ap 18. gadu m. ē. dibināja Galilejas tetrarhs Hērods Antipa, nosaucot to Romas imperatora Tiberija vārdā. Lai gan pilsēta pati par sevi nav viena no vissenākajām Levantes apdzīvotajām vietām, tā jau kopš dibināšanas ir nepārtraukti apdzīvota un izveidojusies par nozīmīgu reģionālu centru. Vēlīnajā antīkajā laikmetā Tiberija kļuva par vienu no svarīgākajiem jūdaisma intelektuālajiem un reliģiskajiem centriem, īpaši pēc Jeruzalemes nopostīšanas romiešu laikā. Tieši Tiberijā tika pabeigta Jeruzalemes Talmūda redakcija. Jūdaisma tradīcijā pilsēta tiek uzskatīta par vienu no četrām svētajām pilsētām līdzās Jeruzalemei, Hebronai un Safedai.

Kristīgajā tradīcijā Tiberija un tās apkārtne ir cieši saistīta ar Jaunās Derības notikumiem Galilejas reģionā, savukārt islāma vēsturē pilsēta ieņem nozīmīgu vietu agrīno musulmaņu iekarojumu kontekstā. Mūsdienās Tiberija ir nozīmīgs Galilejas reģiona tūrisma, kultūras un pakalpojumu centrs, īpaši pateicoties Kinnereta piekrastei un apkārtnē esošajiem termālajiem avotiem, kas veicinājuši veselības kūrortu un atpūtas infrastruktūras attīstību.

## Ārējās saites
Paolo Veronēze

**Paolo Veronēze** (), īstajā vārdā **Paolo Kaljāri** (*Paolo Caliari*; dzimis 1528. gadā, miris ), bija viens no izcilākajiem 16. gadsimta Itālijas vēlās renesanses un manierisma gleznotājiem un viens no nozīmīgākajiem Venēcijas glezniecības skolas meistariem. Viņa daiļrade ieņem nozīmīgu vietu Eiropas mākslas vēsturē, īpaši monumentālās reliģiskās, mitoloģiskās, alegoriskās un vēsturiskās daudzfigūru kompozīcijas dēļ, kurās apvienots arhitektonisks vērienīgums, grezns un gaišs kolorīts un teatrāla inscenācija. Venēcijas skolas kontekstā Veronēze izcēlās ar krāsas, gaismas un dekorativitātes nozīmes izkopšanu, kur tonālās attiecības un vizuālā bagātība bija svarīgākas par striktu lineāro zīmējumu. Viņa darbos jūtama venēciešu koloristiskās tradīcijas ietekme (īpaši Ticiāna mantojums), vienlaikus kompozīcijās izmantoti arī centrālās itāļu renesanses harmonijas un telpiskās kohēzijas principi. Raksturīgas ir plašas, klasicizējošas arhitektūras ainavas, kas kalpo par fonu svinīgām, bieži vien “svētku” noskaņā veidotām ainām. Reliģiskie sižeti nereti pārvērsti par laikmetīgām banketu vai pilsētas reprezentācijas ainām, piemēram, “Kāzu mielasts Kānā”.

Veronēzes darbi tika radīti Venēcijas baznīcām, klosteriem un aristokrātiskām rezidencēm, apliecinot viņa ciešo saikni ar pilsētas politisko, reliģisko un kultūras eliti. Jau dzīves laikā viņš tika augstu novērtēts, bet vēlāk Eiropas mākslas vēsturē bieži raksturots kā “gleznotāju gleznotājs”. Viņa ietekme ir izsekojama nākamajās paaudzēs — Karrači dzimtas mākslā, Pītera Paula Rubensa un Antonisa van Deika daiļradē, 18. gadsimta Venēcijas dekoratīvajā glezniecībā, piemēram, Džovanni Batista Tjepolo, kā arī vēlākos periodos ārpus Itālijas.

## Ārējās saites
Aprilija

**Aprilija** (, ) ir pilsēta un komūna Itālijā, Lacio reģionā, Latīnas provincē. Tas ir viens no raksturīgākajiem 20. gadsimta mērķtiecīgi plānotajiem apdzīvotības centriem, kas izveidojās Pontīnes zemienes meliorācijas un nosusināšanas procesa ietvaros. Aprilija tika dibināta kā viena no tā dēvētajām *[[Itālijas fašistu celtās pilsētas|città di fondazione]]* (“jaunpilsētām”). Komūna formāli izveidota ar 1936. gada 25. aprīļa dekrētu teritorijā starp Albani kalniem un Tirēnu jūras piekrasti, pārejas zonā starp Pontīnas līdzenumu un Romas zemieni. Sākotnēji pilsētas attīstība bija cieši saistīta ar lauksaimniecības zemju atgūšanu un jaunu apmetņu veidošanu pēc purvaino teritoriju nosusināšanas, bet vēlāk Aprilija attīstīja arī izteiktas rūpnieciskās un pakalpojumu funkcijas.

Ģeogrāfiski Aprilija atrodas Lacio dienvidu daļas iekšzemē, aptuveni 50 km uz dienvidiem no Romas un ap 30 km uz ziemeļrietumiem no Latīnas. Šāds novietojums nodrošina pilsētai labu saikni gan ar Romas metropoles reģionu, gan ar Pontīnes līdzenuma un piekrastes teritorijām. Reģionālās attīstības kontekstā Aprilija ieņem nozīmīgu vietu kā dienvidu Lacio urbanizācijas un saimnieciskās telpas elements. Tā funkcionē kā apdzīvotības, pakalpojumu un ražošanas mezgls, kas sasaista Romas ietekmes zonu ar Latīnas provinces teritorijām, un tās vēsturiskā attīstība 20. gadsimtā atspoguļo plašākas zemes izmantošanas, apdzīvojuma un saimniecības struktūras pārmaiņas Pontīnes reģionā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Vienotā pavēlniecība

**Vienotā kaujas pavēlniecība** (, UCC) ir Amerikas Savienoto Valstu bruņoto spēku vadības un kontroles elements, kas ietver dažādu bruņoto spēku atzaru komponentus, kas grupēti vai nu pēc ģeogrāfiskā izvietojuma — atbildības zonas (, AOR), kas atbilst tradicionālajam "militārā apgabala" jēdzienam —, vai pēc kaujas funkcijas.

Bruņoto spēku pavēlniecību komandierim (, CCDR) ir pilntiesīga (četrzvaigžņu) ASV ģenerāļa vai admirāļa pakāpe. Visi pavēlniecību komandieri ir tieši pakļauti Amerikas Savienoto Valstu prezidentam kā virspavēlniekam, kurš var rīkoties ar aizsardzības sekretāra starpniecību.

ASV Apvienotā štābu priekšnieku komiteja tieši nekontrolē vienoto kaujas pavēlniecību un nevar izdot tiešās pavēles apvienoto pavēlniecību komandieriem.

## Pavēlniecību saraksts

‡ Pašlaik četrām ģeogrāfiskajām kaujas pavēlniecībām ir štābs, kas atrodas ārpus to ģeogrāfiskās atbildības zonas.

## Atsauces

### Piezīmes

## Ārējās saites

* 
*
Česapīka

**Česapīka** () ir neatkarīga pilsēta Amerikas Savienotajās Valstīs, Virdžīnijas štatā, kas izceļas ar ļoti plašu teritoriju, daudzveidīgu dabas vidi un jauktu pilsētas un lauku apbūves struktūru. Pēc platības tā ir viena no lielākajām pilsētām Virdžīnijā, apvienojot dzīvojamās apkaimes, rūpniecības rajonus, lauksaimniecības teritorijas un aizsargājamas dabas ainavas. Česapīka atrodas Virdžīnijas dienvidaustrumos Atlantijas piekrastes līdzenumā, pie Ziemeļkarolīnas robežas, un mūsdienu administratīvajā veidolā izveidota 1963. gadā, apvienojot Sautnorfolkas pilsētu un Norfolkas apgabala teritoriju. Pilsētas teritorijā ietilpst daļa no Lielā Drūmā purva (*Great Dismal Swamp*), kā arī vairāki kanāli un iekšzemes ūdensceļi, kas vēsturiski ietekmējuši saimniecisko attīstību, transporta struktūru un apdzīvojuma modeli. Šis ģeogrāfiskais novietojums starp iekšzemes un piekrastes zonām veidojis Česapīku par pārejas telpu starp urbāno un dabisko vidi.

Reģionālā mērogā Česapīka ir viena no nozīmīgākajām pašvaldībām Hemptonroadsas metropoles reģionā un ietilpst federāli definētajā Virdžīnijbīčas–Česapīkas–Norfolkas (VA–NC) metropoles statistiskajā apgabalā kā viena no tā dēvētajām galvenajām pilsētām (*principal cities*). Šajā sistēmā Česapīka kalpo kā būtisks dzīvojamais, saimniecības un telpiskais balsts, papildinot blakus esošās ostu un militārās pilsētas ar plašām apdzīvotības teritorijām, loģistikas infrastruktūru un nozīmīgiem dabas resursiem, vienlaikus veicinot reģiona telpisko līdzsvaru un ilgtspējīgu attīstību.

## Atsauces

## Ārējās saites
Glaukonīts

**Glaukonīts** (no sengr. *γλαυκός* "gaiši zaļš") ir hidrovizlu grupas minerāls, mainīga sastāva dzelzs, silīcija un kālija oksīda ūdens alumosilikāts. Minerālam nosaukumu 1828. gadā deva vācu ģeologs un mineralogs Kristians Keferšteins.

## Izplatība
Kopumā glaukonīts ir autigēns minerāls, kas parasti veidojas jūras vidē. Bieži vien tas asociējas ar zema skābekļa līmeņa apstākļiem.

Parasti glaukonīts tiek uzskatīts par diagnosticējošu minerālu, kas norāda uz kontinentālā šelfa jūras sedimentācijas vidi ar lēniem nogulsnēšanās tempiem un gradācijas robežām. Piemēram, tas ir sastopams juras līdz apakškrīta zaļā smilšakmens nogulumos, kura krāsu veido glaukonīts, un tā koncentrācija pakāpeniski samazinas, tuvojoties sauszemei. To var konstatēt smilšu un mālu formācijās, kā arī piemaisījumu kaļķakmeņos un krītā. Glaukonīts veidojas uz virsmām nogulumiežu diaģenētisku izmaiņu rezultātā, bioloģiskās reducēšanās un turpmākajās minerālu izmaiņās, kas skar dzelzi saturošas vizlas, kā, piemēram, biotītu, kā arī organisko vielu sadalīšanās procesa rezultātā baktēriju iespaidā jūras organismu čaulās. Šajos gadījumos organiskā viela veido reducējošu vidi, kas ir nepieciešama glaukonīta izveidei sākotnēji ar skābekli bagātos nogulumos.

Glaukonīta iegulas parasti ir sastopamas piekrastes smiltīs, atklātā okeānā un seklās jūrās, kā, piemēram, Vidusjūrā. Glaukonīta nav saldūdens ezeros, bet tas ir konstatējams Melnās jūras rietumdaļas šelfa nogulumos. Baltijā glaukonīta atradnes veido glaukonīta smiltis un māli Igaunijā, kas tālāk iestiepjas Ļeņingradas apgabalā, Krievijā. 

## Pielietojums
Glaukonītu jau senatnē Eiropā izmantoja gleznotāji kā zaļo pigmentu eļļas krāsās ar nosaukumu "zaļā zeme". Viens no piemēriem ir tā izmantošana krievu ikonu glezniecībā, bet citas piemērs — cilvēka miesas piekrāsošana viduslaiku glezniecībā. Tas tiek izmantots kā minerālais pigments sienu freskās senās Romas Gallijā.

Glaukonīts, zaļo smilšu pamatkomponents, ir izplatīts kālija (K+) avots augu meslojumā, kā arī tiek izmantots augsnes pH regulēšanai. Tas tiek izmantots augsnes mēslošanai kā organiskajā, tā arī neorganiskajā zemkopībā, gan kā neapstrādāts materiāls (sajaukts atbilstošās proporcijās), gan arī kā izejviela komerciālā pulverveida mēslojuma sintēzē.

Glaukonīts, kā labs sorbents, var tikt izmantots ūdens attīrīšanai, tai skaitā arī no smago  metālu sāļiem. Pateicoties tā katjonu apmaiņas spējām tas tiek izmantots ūdens cietības mazināšanai. Glaukonītu var izmantot teritoriju attīrīšanai no radionukleotīdu piesārņojuma.

## Atsauces
Human Rights Watch

***Human Rights Watch*** (tulkojumā — “Cilvēktiesību uzraudzība”), saīsināti **HRW**, ir neatkarīga, starptautiska nevalstiska organizācija, kas nodarbojas ar cilvēktiesību pārkāpumu izmeklēšanu, dokumentēšanu un publisku atspoguļošanu, kā arī ar mērķtiecīgu politikas ietekmēšanu, lai panāktu pārkāpumu novēršanu un atbildību par tiem. Organizācija izveidota 1978. gadā kā *Helsinki Watch*, sākotnēji uzraugot 1975. gada Helsinku akta saistību ievērošanu, bet vēlāk paplašināja darbību globālā mērogā. HRW darbības joma aptver plašu cilvēktiesību un humāno tiesību jautājumu loku dažādās valstīs un konfliktu zonās. Organizācija īsteno sistemātisku faktu vākšanu (intervijas ar cietušajiem un lieciniekiem, dokumentu un tiesību normu analīzi), veido izmeklēšanas misijas, publicē detalizētus analītiskus ziņojumus un kampaņās vēršas pie valdībām, bruņotām grupām un uzņēmumiem, aicinot mainīt praksi, ievērot starptautiskās tiesību normas, nodrošināt atbildību, kompensācijas un tiesisku aizsardzību cietušajiem. HRW regulāri publicē arī ikgadējo pārskatu *[[World Report]]*, kurā apkopota aktuālā cilvēktiesību situācija pasaulē.

Starptautiskajā cilvēktiesību aizsardzības sistēmā HRW ieņem nozīmīgu vietu kā viena no ietekmīgākajām pilsoniskās sabiedrības “sargsuņu” organizācijām. Ar pētniecību un publisku “nosaukšanas un kaunināšanas” (*naming and shaming*) pieeju tā cenšas ietekmēt politiskos lēmumus un starptautisko institūciju darba kārtību, tostarp Apvienoto Nāciju Organizācijas forumos. HRW kopš 1993. gada ir ANO Ekonomikas un sociālo lietu padomes (ECOSOC) īpašais konsultatīvais statuss, kas nodrošina formālas līdzdalības iespējas ANO procesos un cilvēktiesību mehānismos.

Vairākas valstis, tostarp Izraēla, Irāna, Ēģipte, Apvienotie Arābu Emirāti un Kuba, ir liegušas HRW oficiāli darboties savā teritorijā, uzskatot organizāciju par politiski neobjektīvu.

## Finansējums
2023. gadā HRW ieņēmumi bija 94,2 miljoni ASV dolāru. Atšķirībā no tai radniecīgās Amnesty International, kas vairāk orientējas uz masu iesaistīšanu un konkrētiem cilvēktiesību pārkāpumiem, HRW orientējas uz turīgiem ziedotājiem un tādēļ cenšas iegūt publisku atpazīstamību, koncentrējoties uz valstīm, kuras tiek biežāk pieminētas presē, īpaši Izraēlu.

2010. gadā Atvērtās sabiedrības fonda finansists Džordžs Soross paziņoja par savu nodomu desmit gadu laikā piešķirt HRW 100 miljonus ASV dolāru, lai palīdzētu tai paplašināt savu darbību starptautiskā mērogā.  Šis ziedojums bija lielākais HRW vēsturē.

2020. gadā HRW direktoru padome atklāja, ka HRW pieņēmusi 470 000 ASV dolāru ziedojumu no Saūda Arābijas nekustamo īpašumu magnāta, kura uzņēmumu HRW iepriekš bija atzinusi par līdzdalīgu darba tiesību pārkāpumos, ar nosacījumu, ka ziedojums netiks izmantots LGBT aizstāvības atbalstam Tuvajos Austrumos. Pēc tam, kad presē noplūda ziņa par ziedojumu, tas tika atgriezts, un HRW izdeva paziņojumu, ka tā pieņemšana bijusi "dziļi nožēlojama".

## Atsauces

## Ārējās saites
Bolderājas karjera ūdenskrātuve

**Bolderājas karjera ūdenskrātuve** (arī **Bolderājas karjers** un **Bolderājas karjera ezers**) ir priedēm apstādītu kāpu ieskauts ezers bijušajā smilšu ieguves karjerā Rīgā, Bolderājas apkaimes dienvidrietumu daļā. Krasti vairumā vietu zemi, lēzeni un smilšaini, viegli pieejami, dienvidos stāvkrasts. Vietām piekrastē niedru audzes. Noteces nav, ūdens līmenis mainīgs un ezera platība tiek vērtēta no 19,4 līdz 21,6 hektāriem. Ir peldvieta, bērnu rotaļlaukums, piebraucamais ceļš. Mīt līdaka, līnis, asaris, plaudis, rauda, agrāk ielaisti vēži.

Karjerā padomju laikos tika intensīvi iegūtas smalkgraudainas kvarca-laukšpata smiltis, kuras tika izmantotas silikātķieģeļu ražošanai. Pašreiz smilšu ieguve šai rajonā vairs nenotiek. 

Bolderājas karjers nav atzīts par oficiālu peldvietu, lai gan tādas izveidi plānoja jau 2010. gados, tomēr Rīgas pašvaldība jau daudzus gadus finansē tā ūdens kvalitātes pārbaudes, un rezultāti vienmēr ir bijuši labi, pretēji tautā cirkulējošam viedoklim, ka peldēšanās tur ir sanitāri bīstama 200 metru attālumā esošo Jauno Bolderājas kapu dēļ. Nostāsti arī apgalvo, ka karjerā 1990. gados esot slīcināti savstarpējās cīņās nogalētie noziedznieki, taču tiem nav apstiprinājuma un nelielo ezeru nereti apmeklē nirēji, kuri nav ziņojuši par šādiem atradumiem. 2025. gada vasarā ezerā viņi atrada nogrimušu mazu pašbūvētu zemūdeni, kura tur bija nogulējusi 15 gadus. Tagad tā pārvietota uz nirēju parku Slokas karjerā.

Peldvieta ir labiekārtota, taču regulāri cieš no vandālisma. 2025. gada beigās tika ziņots, ka tā atkal pretendēs uz oficiālu statusu. 

## Atsauces
Varenā sirds

**"Varenā sirds"** () ir 2007. gada ASV drāmas filma, kuras režisors ir Maikls Vinterbotoms. Filmā galvenās lomas atveido Andželīna Džolija, Dans Fatermens, Irfans Hāns, Ārčija Pandžabi, Vills Patons un Alijs Hāns. Filma balstīta uz žurnālistes Marianas Pērlas 2003. gada tāda paša nosaukuma memuāriem.

Filma stāsta par žurnālisti Marianu Pērlu (Džolija), kura Pakistānā cenšas atrast savu pazudušo vīru, *[[The Wall Street Journal]]* žurnālistu Denjelu Pērlu (Fatermens).

Filmas "Varenā sirds" pirmizrāde notika  Kannu kinofestivālā. Filma saņēma pozitīvu kritiķu novērtējumu, bet tomēr bija finansiāli neveiksmīga. Džoliju par lomu filmā nominēja vairākām balvām, tai skaitā Zelta globusa balvai kategorijā "Labākā aktrise drāmas filmā".

## Ārējās saites