open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
MG-3

**MG-3** - Vācijas kompānijas Rheinmetall universālais ložmetējs, kas ir populārs visā pasaulē. Faktiski, MG-3 ir pārveidota MG-42 versija, kas pielāgota šaut ar 7,62 mm NATO lodēm, nevis 7,92 mm Mauzera lodēm. 

## Izstrādes vēsture
MG-42 bija pasaules pirmais īsti universālais ložmetējs, kas tika izgatavots un izmantots gan kā vieglais ložmetējs uz divkājiem, gan smagais ložmetējs uz trijkāja, gan PGA ložmetējs, gan nostiprināts uz tapskrūves. MG-3 izstrāde sākās ar modeli MG-42/59 1959. gadā, un kopš 1968. gada MG-3 tiek ražots masveidā. MG-3 tiek eksportēts uz Čīli, Dāniju, Itāliju, Pakistānu, Saūda Arābiju, Irānu, Norvēģiju, Austriju, Portugāli un Turciju. MG-3 kloni tika ražoti bijušajā Dienvidslāvijā un citās valstīs.

## Tehniskais raksturojums
thumb|right|400px|MG-3
MG-3 ir no patronlentes barojams un ar gaisu dzesināms ložmetējs. Tam ir mazkustīgs stobrs ar slēdzošo aizslēgu stobra caurules izcilnī ar 2 veltņiem (jāpiezīmē, ka MG-3 lietoja slēgšanu ar veltņiem, atšķirībā no HK G3 sērijas ieročiem, kur veltņi bija paredzēti aizslēga galvas palēnināšanai aizmugurējā kustībā pārlādēšanas cikla sākumposmā). MG-3 ir ātri veicama stobra caurules nomaiņa, kuru nepieciešams mainīt ik pēc 150 šāviņiem ar tā praktisko uguns tempu, kas ir 200-250 lodes minūtē. Ierocis tiek šauts no atvērta aizslēga. Tam ir viens no augstākajiem uguns tempiem tā klasē, un tas ir ļoti uzticams (kā to varēja sagaidīt no pēckara izstrādājumiem).

## Versijas
* **MG-1**: Rheinmetall MG-42 uzlabota versija. Pielāgota patronai 7,62x51 mm NATO.
* **MG-1A1 (MG 42/58)**: MG-1 versija ar jaunajau patronai pielāgotiem tēmēkļiem. Tēmēkļi nomainīti arī eksistējošajiem MG-1.
* **MG-1A2 (MG 42/59)**: MG-1A1 versija ar garāku izmetēja ligzdu un smagāku aizslēgu.
* **MG-1A3**: MG-1A2 versija ar visu galveno detaļu uzlabojumiem.
* **MG-1A4**: MG-1 versija, paredzēta uzstādīšanai bruņutehnikā.
* **MG-1A5**: MG-1A3 versija, MG-1A3 pārveidoti uz MG-1A4 standartu.
* **MG-2**: Apzīmējums visiem kara laika MG-42, kuriem tika mainīta patrona uz 7,62x51 mm NATO.
* **MG-3**: MG-1A3 uzlabota versija ar pievienotu aizmugures PA (Pretgaisa Aizsardzības) tēmēkli.
* **MG-3E**: MG-3 versija, svars samazināts aptuveni par 1,3 kg, 1970. gadu beigās iekļauts NATO vieglo ieroču testēšanā.
* **MG-3A1**: MG-3 versija, paredzēta tikai lietošanai uz nostiprināta balsta.
## Ārējās saites
* Bimbel.de—MG3 disassembled
* Bimbel.de—MG3 on mount
* MG 3 video
*
* Machine Gun MG3 (MG1A3)
* 7.62&nbsp;mm MG3 MACHINE GUN
Ludvigs Gumplovičs

**Ludvigs Gumplovičs** (; dzimis , miris ) bija Polijas ebreju izcelsmes austriešu sociologs, viens no Eiropas socioloģijas un konfliktu teorijas pamatlicējiem. Sociāldarvinisma pārstāvis.

Dzimis Krakovā. Studējis tiesības Krakovas un Vīnes universitātēs. No 1875. gada tiesību pasniedzējs, vēlāk profesors universitātē Grācā. 1909. gadā kopā ar sievu izdarīja pašnāvību, kad uzzināja, ka ir slims ar vēzi.

Izvirzīja koncepciju par valsti kā vardarbības mehānismu, kurā konfliktē sociālās grupas un tautas, kas vēsturiski ved pie diktatūras un anarhijas savstarpējas maiņas. Ieviesis jēdzienu etnocentrisms. Ietekmējis Austroungārijas un Vācijas sabiedriskos uzskatus.

## Bibliogrāfija

* *Race und Staat* (1875)
* *Das allgemeine Staatsrecht* (1877)
* *Der Rassenkampf* (1883)
* *Grundriss der Sociologie* (1885)
* *System socyologii* (1887)
* *Das österreichische Staatsrecht* (1891)
* *Geschichte der Staatstheorien* (1905)

## Ārējās saites

* Gumploviča darbi
Fizikāls lielums

**Fizikāls lielums** ir, piemēram, masa, spēks, impulss, spiediens, temperatūra, elektriskā lauka intensitāte. Ar šo jēdzienu saprot kādai objektu kopai raksturīgu īpašību (piemēram, visiem ķermeņiem ir masa), kur katram šīs kopas objektam piemīt lielākā vai mazākā mērā (piemēram, dažādiem ķermeņiem ir dažādas masas).
Fizikālu lielumu vienmēr novērtē ar skaitli šim lielumam pieņemtajās vienībās (piemēram, masu mēra kilogramos).

## Ārējās saites
Bavārija

**Bavārija** (), oficiāli **Bavārijas brīvvalsts** (*Freistaat Bayern*, ), ir viena no Vācijas 16 federālajām zemēm, kas atrodas valsts dienvidaustrumos. Robežojas ar Austriju, Čehiju, Šveici, Bādenes-Virtembergas, Hesenes, Tīringenes un Saksijas federālajām zemēm. Viena no visattīstītākajām un kultūras ziņā atšķirīgākajām federālajām zemēm.

Lielākās pilsētas: Minhene, Nirnberga un Augsburga.

Lielākās upes: Donava, Maina, Izāra.

Kalni un augstienes: Alpi, Bavārijas Mežs (*Bayerischer Wald*), Fihtela kalni (*Fichtelgebirge*), Franku Albs (*Fränkische Alb*), Odenvalde (*Odenwald*).

## Administratīvais iedalījums
Iedalās 7 reģionos (*Regierungsbezirk*): Augšbavārija, Augšfrankonija, Augšpfalca, Lejasbavārija, Lejasfrankonija, Švābija un Vidusfrankonija. Vēl sīkāk iedalās 71 apriņķī (*Bezirk*) un 25 neatkarīgās pilsētās (*kreisfreien Städte*).

## Vēsture
Reinas konfederācijas laikā 1806. gadā izveidojās Bavārijas karaliste, kas vēlāk ietilpa Vācijas Impērijas (1871—1918) sastāvā. Veimāras Republikas un Trešā reiha periodā pastāvēja kā Bavārijas brīvvalsts (*Freistaat Bayern*).

Pēc Otrā pasaules kara Bavārijas brīvvalsts nokļuva ASV okupācijas zonā, bet 1949. gada 23. maijā to iekļāva Vācijas Federatīvās Republikas sastāvā.

## Ārējās saites
Hesene

**Hesene** (, ) ir viena no Vācijas 16 federālajām zemēm. Tā atrodas valsts centrālajā daļā, robežojas ar Ziemeļreinu-Vestfāleni, Lejassaksiju, Tīringeni, Bavāriju, Bādeni-Virtembergu un Reinzemi-Pfalcu. Federālās zemes administratīvais centrs ir Vīsbādene, bet lielākā pilsēta — Frankfurte pie Mainas.

## Vēsture
Pēc Vīnes kongresa 1815. gadā Hesenes teritorijā pastāvēja Hesenes Lielhercogiste (1806–1918), Valdekas firstiste (1349–1929), Hesenes kūrfirstiste (1814–1866), Nasavas hercogiste (1806–1866), Frankfurtes brīvpilsēta (1815–1866) un Hesenes-Homburgas landgrāfiste (1622–1866), kā arī Prūsijai piederošais Veclāras apriņķis. Pēc uzvarētā Austrijas—Prūsijas kara Prūsija anektēja daļu Hesenes un izveidoja Hesenes-Nasavas provinci (1868–1944). Pēc Pirmā pasaules kara 1918. gadā Hesenes lielhercogistes teritorijā izveidojās Hesenes tautas valsts (*Volksstaat Hessen*). 1929. gadā Valdeku pievienoja Prūsijai. 1944. gadā Prūsijai piederošo Hesenes-Nasavas provinci sadalīja, izveidojot Kūrhesenes (*Provinz Kurhessen*) un Nasavas provinces (*Provinz Nassau*). 

Pēc Otrā pasaules kara 1945. gada 19. septembrī Sabiedroto kontroles padome (*Alliierter Kontrollrat*) izveidoja Hesenes federālo zemi jeb Lielo Heseni (*Groß-Hessen*). Oficiāli par Vācijas federālo zemi tā kļuva . Reinas-Hesenes daļu Reinas kreisajā krastā un daļu Nasavas iekļāva Francijas okupācijas zonā un mūsdienās tā pieder Reinzemei-Pfalcai.

## Ģeogrāfija
Hesenes platība ir  km2. Administratīvi Hesene iedalās 3 reģionos (*Regierungsbezirk*): Darmštates reģionā, Gīsenes reģionā un Kaseles reģionā. Savukārt tie visi kopā sīkāk iedalās 21 apriņķī (*Kreis*) un 5 neatkarīgās pilsētās (*kreisfreien Städte*). Visblīvāk apdzīvota zemes dienvidu daļa starp Reinu un Mainu.

Lielākās pilsētas ir Frankfurte pie Mainas, Vīsbādene, Kasele, Darmštate un Ofenbaha pie Mainas.
Lielākās upes ir Reina, Maina, Fulda un Lāna.
Kalni un augstienes: Rēna kalni (*Rhön*), Vestervalde (*Westerwald*) un Taunuss (*Taunus*).

## Reliģijas
[100px|thumb|left|[Fulda (pilsēta)|Fuldas Doma baznīca]]
38,4 % no iedzīvotājiem pieder Hesenes-Nasavas, Kūrhesenes-Valdekas un Reinzemes evaņģēliski luteriskajām draudzēm, 23,8 % Romas katoļu baznīcas Fuldas, Limburgas, Maincas un Paderbornas draudzēm, apmēram 4% sevi pieskaita islāma ticībai.

## Atsauces

## Ārējās saites
Žaks Širaks

**Žaks Renē Širaks** (; dzimis  Parīzē; miris  Parīzē) bija franču politiķis. No 1995. gada līdz 2007. gadam bija Francijas prezidents. Pirms tam viņš bijis arī Francijas lauksaimniecības ministrs, premjerministrs, kā arī ilggadīgs Parīzes mērs.

Miris 2019. gada 26. septembrī Parīzē 87 gadu vecumā.

## Skandāli
2011. gada 15. decembrī bijušajam Francijas prezidentam Žakam Širakam tika piespriests divu gadu nosacīts sods. Viņš tika atzīts par vainīgu dienesta stāvokļa ļaunprātīgā izmantošanā, uzticības laušanā, nelikumīgā labumu gūšanā un valsts līdzekļu piesavināšanā laikā no 1990. līdz 1995. gadam, kad viņš bija Parīzes mērs.

## Ārējās saites
Bādene-Virtemberga

**Bādene-Virtemberga** () ir viena no sešpadsmit federālajām zemēm Vācijas dienvidrietumos. Pēc platības un iedzīvotāju skaita tā ir trešā lielākā no Vācijas federālajām zemēm. Robežojas ar Šveici, Franciju, Reinzemes-Pfalcas, Hesenes un Bavārijas federālo zemi. Administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Štutgarte.

Federālā zeme ir sadalīta 4 reģionos, 35 apriņķos un 9 neatkarīgās pilsētās. Lielākās pilsētas ir Štutgarte, Manheima, Karlsrūe, Freiburga, Ulma. Cauri Bādenei-Virtembergai tek Reina un Donava. Te atrodas kalnains apvidus Švarcvalde ("Melnais mežs").

## Vēsture
Bādene-Virtemberga izveidojusies vēsturiskās Švābijas teritorijā. Reinas Konfederācijas laikā 1806. gadā izveidojās Bādenes Lielhercogiste (*Großherzogtum Baden*), Virtembergas Karaliste, kā arī vairākas mazākas valstis kā Hohenzollerna-Hehingene (*Hohenzollern-Hechingen*), Hohenzollerna-Zigmaringene (*Hohenzollern-Sigmaringen*), Leiena (*Leyen*).

Pēc Vācijas Impērijas (1871-1918) izveides Bādenes lielhercogiste un Virtembergas Karaliste ietilpa tās sastāvā, bet Veimāras Republikas un Trešā reiha periodā pastāvēja Bādenes Republika (*Republik Baden*) un Virtembergas Tautas brīvvalsts (*Freier Volksstaat Württemberg*).

Pēc Otrā pasaules kara Francijas okupācijas zonā izveidoja Bādenes (galvaspilsēta Freiburga) un Virtembergas-Hoencollernas (galvaspilsēta Tībingene) zemes, bet Virtembergas-Bādenes zeme (galvaspilsēta Štutgarte) atradās ASV okupācijas zonā. 1949. gadā tās iekļāva Vācijas Federatīvās Republikas sastāvā. Pēc plebiscīta, kas notika 1951. gada 9. decembrī, šīs trīs zemes 1952. gadā apvienojās Bādenes-Virtembergas federālajā zemē.

## Ārējās saites
Lejassaksija

**Lejassaksija** (, , ) ir federālā zeme Vācijas ziemeļrietumos. Tās platība ir  km², un pēc šī rādītāja tā ir otra lielākā Vācijas federālā zeme. Savukārt iedzīvotāju skaits 2011. gada beigās bija 7,91 miljons, un pēc šī rādītāja tā bija ceturtā lielākā federālā zeme.

Robežojas ar Nīderlandi, Šlēsvigas-Holšteinas, Hamburgas, Mēklenburgas-Priekšpomerānijas, Brandenburgas, Saksijas-Anhaltes, Tīringenes, Hesenes,Ziemeļreinas-Vestfālenes federālajām zemēm un Ziemeļjūru. Kā anklāvs Lejassaksijā atrodas Brēmenes federālā zeme, kuru veido Brēmenes un Brēmerhāfenes pilsētas.

Iedalās 38 apriņķos (*Landkreis*) un 9 neatkarīgās pilsētās (*kreisfreien Städte*): Hannovere, Braunšveiga, Osnabrika, Oldenburga, Emdene, Delmenhorsta, Zalcgitere, Vilhelmshāfene un Volfsburga.

Lielākās upes: Vēzere, Leine, Emsa

Kalni un augstienes: Harcs (*Harz*), Teitoburgas mežs (*Teutoburger Wald*), Vēzerberglande (*Weserbergland*)

Lejassaksijas federālo zemi pēc Otrā pasaules kara, , izveidoja britu militārā valdība, apvienojot bijušo Prūsijas provinci Hannoveri ar Braunšveigas, Oldenburgas un Šaumburgas-Lipes zemēm.

## Atsauces

## Ārējās saites
Johans Heinrihs Baumanis

**Johans Heinrihs Baumanis** (; dzimis , miris ) bija vācbaltiešu gleznotājs animālists. Viņa darbi bija ļoti populāri, atradušies daudzās Latvijas muižās un birģeru dzīvokļos; tiem raksturīgs reālisms, siltie un tumšie toņi. Viens no nozīmīgākajiem Baumaņa darbiem ir "Tirgotāja Georga Konrāda Nestora portrets".

## Dzīvesgājums
Dzimis 1753. gadā Jelgavā luterāņu mācītāja un Kurzemes un Zemgales hercogistu superintendenta Jukuma Baumaņa (1712–1759) un viņa sievas Šarlotes,  dzimušas Štafenhāgenas, ģimenē. No 1773. līdz 1776. gadam viņš studēja teoloģiju Erfurtes universitātē, līdztekus mācījās gleznošanu pie animālista Jēkaba Samuela Beka. 
Pēc atgriešanās dzimtenē uzrakstījis dažas ludziņas latviešu valodā.
1790. gadā viņu uzņēma Pēterburgas Zinātņu akadēmijā.

Uzgleznojis vairāk nekā 1700 eļļas gleznu, kuru tematika pamatā aptver medību ainas un dzīvniekus, no tām saglabājušās tikai 43. Baumanis bija kaislīgs mednieks, savu mednieku stāstu dēļ pazīstams kā "Kurzemes Minhauzens". 
Mūža nogalē dzīvojis Mazjumpravas muižā, miris 1832. gadā, apglabāts Katlakalna baznīcas kapos.

## Atsauces
Mēklenburga-Priekšpomerānija

**Mēklenburga-Priekšpomerānija** () ir federālā zeme Vācijas ziemeļaustrumos. Robežojas ar Poliju, Brandenburgas, Lejassaksijas, Šlēzvigas-Holšteinas federālajām zemēm un Baltijas jūru. Tajā ietilpst vēsturiskā Mēklenburgas zeme un Pomerānijas zemes rietumu daļa.

Lielākās pilsētas : Rostoka, Šverīne, Neibrandenburga, Štrālzunde, Greifsvalde, Vismāra.

Lielākās upes: Elba, Elde, Odera

## Administratīvas iedalījums

Federālā zeme iedalās 2 pilsētās (*kreisfreie Stadt*) un 6 apriņķos (*Landkreis*).

* Ludvigslustes-Parhimas apriņķis (*Landkreis Ludwigslust-Parchim*)
* Mēklenburgiše Zēplates apriņķis (*Landkreis Mecklenburgische Seenplatte*)
* Priekšpomerānijas-Greifsvaldes apriņķis (*Landkreis Vorpommern-Greifswald*)
* Priekšpomerānijas-Rīgenes apriņķis (*Landkreis Vorpommern-Rügen*)
* Rostoka (*Rostock*)
* Rostokas apriņķis (*Landkreis Rostock*)
* Šverīne (*Schwerin*)
* Ziemeļrietummēklenburgas apriņķis (*Landkreis Nordwestmecklenburg*)

### Pilsētas

Federālajā zemē ir 84 pilsētas (**trekninātas** pilsētas, kas neietilpst apriņķi (*Kreisfreie Stadt*); *kursīvā* pilsētas, kas ir kādas āmtes sastāvā):

## Ārējās saites
Reinzeme-Pfalca

**Reinzeme-Pfalca** () ir viena no sešpadsmit Vācijas federālajām zemēm, atrodas valsts rietumos. Robežojas ar Franciju, Luksemburgu, Beļģiju, kā arī Ziemeļreinas-Vestfālenes, Hesenes, Bādenes-Virtembergas un Zāras federālajām zemēm.

Iedalās 3 reģionos (*Regierungsbezirk*), 24 apriņķos (*Kreis*) un 13 neatkarīgās pilsētās (*kreisfreien Städte*).

Lielākās pilsētas: Mainca, Ludvigshāfene, Koblenca, Trīre, Kaizerslauterne.

Lielākās upes: Reina, Mozele, Lāna.

Kalni un augstienes: Eifels (*Eifel*), Reinas Šīferkalni (*Rheinisches Schiefergebirge*), Taunuss (*Taunus*), Vestervalde (*Westerwald*).

## Saimniecība
20. gadsimta otrajā pusē Reinzeme-Pfalca bija Vācijas reģions ar augstāko militāro koncentrāciju, kas maksimumu sasniedza 1987. gadā, kad 7,6% no reģiona teritorijas bija aizņemti ar militāriem objektiem. Pēc 1990. gada 491 militārais objekts tika atdots vai plānots atdot civilajai pārvaldei, 8 no 11 kara aviācijas bāzēm tika slēgtas. Reģionā atgriezās vairākas civilās nozares pasta un dzelzceļa privatizācijas rezultātā, kā arī militāro ražojošo firmu slēgšanas rezultātā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Oto Bērtiņš

**Oto Bērtiņš** (*Otto Berthing*,  — 1885. gads) bija latviešu gleznotājs. Tiek uzskatīts par pirmo profesionālo latviešu mākslinieku, portretistu.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1818. gada 4. vai 6. janvārī Gulbenē kurpnieka Sīmaņa Bērtiņa ģimenē. Mācījās Pēterburgā pie portretu gleznotāja Roberta Švēdes. Pēc tam strādāja litogrāfijas darbnīcā. No 1840. līdz 1850. gadam bija zīmēšanas skolotājs Rīgas Katrīnas skolā. Kopš 1842. gada piedalījās mākslas izstādēs. No 1850. mācījās Antverpenes Karaliskajā mākslas akadēmijā, kuru ar izcilību pabeidza 1852. gadā. 1856. gadā mākslinieks aizbrauca no Latvijas, dzīvoja Parīzē (1856-1859), vēlāk Odesā (1859), tad atkal Parīzē (1862-1873).
1865. gadā Pēterburgas Mākslas akadēmija Bērtiņam piešķīra brīvmākslinieka nosaukumu, 1866. gadā trešās pakāpes mākslinieka, bet 1867. gadā pirmās pakāpes mākslinieka nosaukumu. Kādu laiku viņam piederēja sava mākslas studija.  

Bērtiņa biogrāfijas beigu daļa ir neskaidra. Iespējams, viņš pildīja kādus pasūtījumus Krievijas impērijā, vismaz 1876. gadā uzturējies Jeļecā. Viņa miršanas gads un vieta nav zināma (vecākos avotos minēti 1885. vai 1889. gads, Jalta).

## Darbi
No Oto Bērtiņa mākslas mantojuma ir saglabājušies tikai daži darbi. Viens no pazīstamākajiem ir "Zēna akts" (1853), kas glabājas Latvijas Nacionālajā mākslas muzejā, daži viņa darbi glabājas Jaltā, kur viņš kādu laiku strādāja. Citi viņa darbi zināmi vien pēc viņa laikabiedru atstāstījumiem un aprakstiem dokumentos.

## Galerija

Oto Bērtiņš Ūdenskārlis 1845.jpg.jpg|Ūdenskārlis (ne vēlāk par 1845)
Oto Bērtiņš Zēna akts 1854.jpg|Zēna akts (ap 1854)


## Atsauces

## Ārējās saites
* www.makslasvesture.lv
Mihails Eizenšteins

**Mihails (Moše) Eizenšteins** (1867—1921) bija Krievijas Impērijas ierēdnis un būvinženieris, kurš kopš 1897. gada darbojās Rīgas pilsētbūvē. Viņa dēls ir padomju kinorežisors Sergejs Eizenšteins.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1867. gadā Bila Cerkvā, Ukrainas ebreju tirgotāja Joša (Josifa) Aizenšteina un viņa sievas Dinas-Civjas ģimenē, lai gan atrodami atšķirīgi viedokļi par viņa izcelsmi. Pats sevi identificēja kā vācbaltieti.

1887. gadā viņš pabeidza mācības Kijivas reālskolā un sāka studijas Pēterburgas Civilinženieru institūtā, kuras absolvēja 1893. gadā un tika norīkots darbā Baltijas valsts īpašuma pārvaldē Rīgā.
1897. gadā viņš apprecējās ar Jūliju Koņecku un pārgāja pareizticībā, 1898. gadā viņiem piedzima dēls Sergejs. No 1901. līdz 1911. gadam pēc viņa projektiem Rīgas Jaunajā pilsētā un Maskavas forštatē uzcēla vairākus jūgendstila namus.

1912. gadā viņš izšķīra laulību un Pirmā pasaules kara laikā pārcēlās uz Tērbatu, kur darbojās kā pilsētas arhitekts.
1916. gadā Mihails Eizenšteins uzrakstīja savas dzimtas vēsturi, pēc paaugstināšanas par īsteno valsts padomnieku 1917. gada februārī saņēma muižnieka titulu un ģerboni.

Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gadā bija Balto armijas inženieris, 1920. gadā apprecējās ar Elizabeti Mihelsoni, emigrēja uz Berlīni, kur mira 1921. gada 1. jūlijā.

## Projektētie nami

Eizenšteins ir slavens ar saviem jūgendstilā projektētajiem namiem. Viņa projektiem raksturīga dekorativitāte, neparastas logu ailu formas, lieli sieviešu galvu apveidi, spilgtu glazētu ķieģeļu vai keramikas plākšņu ielaidumi, stikla un metāla plāksnītes, lieki augšējie stāvi u.tml. Rīgā Eizenšteins daudz darbojies Alberta, Strēlnieku un Elizabetes ielu namu projektēšanā.


Attēls:Riga Jugendstil Hausfassade.jpg|Strēlnieku iela 4a, Rīgā
Attēls:Alberta iela 2a05.JPG|Alberta iela 2a, Rīgā
Attēls:Alberta iela 6 04.JPG|Alberta iela 6, Rīgā
Attēls:Rigaartnouveau1.JPG|Frontons Elizabetes ielā 10b, Rīgā
RigaBrivibas99.jpg|Brīvības iela 99 Rīgā
Strūgu iela 3 (2).jpg|Strūgu iela 3 Rīgā
Lomonosova iela 3 (1).jpg|Valērijas Seiles iela 3 Rīgā


## Papildinformācija
* Rīgas jūgendstils portālā Cita Rīga

## Atsauces

## Ārējās saites
Ādams Alksnis

**Ādams Alksnis** (1864—1897) bija latviešu mākslinieks, kurš viens no pirmajiem pievērsās zemnieku dzīves atspoguļojumam, kā arī aizsāka latviešu mitoloģijas tēlu vizuālo attēlošanu („Skriešanās”).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1864. gada 10. martā Valmieras apriņķa Mazsalacas pagastā, uzaudzis Rūjienā.

Zīmēšanas pamatus Alksnis apguva Rīgas vācu amatnieku biedrības amatniecības skolā, vēlāk iestājās Pēterburgas Mākslas akadēmijā kā brīvklausītājs (specializējās batālajā glezniecībā). Viņa izglītība bija nepilnīga, jo finansiālu apstākļu dēļ viņam bieži nācās atgriezties uz mājām piepelnīties. Viņš tomēr pilnībā apguva zīmēšanu. Alkšņa plašās teorētiskās zināšanas un interese par jauno mākslā noteica viņa aktīvo darbību pirmajā latviešu mākslinieku pulciņā „Rūķis”, kas apvienoja Pēterburgas latviešu māksliniekus, ka arī citus topošos radošos darbiniekus.
1892. gadā Alksnis bija spiests studijas pārtraukt un ar iegūto trešās pakāpes mākslinieka grādu atgriezties Rūjienā. Viņa darbus izrādīja 1896. gada Latviešu etnogrāfiskajā izstādē.

Miris 1897. gada 21. martā Rīgā asins saindēšanās dēļ pēc deguna operācijas. Apbedīts Rūjienas kapos. Kad padomju laikos kapsētu nolīdzināja, tika atstāts vienīgi mākslinieka kaps.

## Darbi
Viņa mantojumā ietilpst zīmējumi un akvareļi, tikai 15 gleznas. Viņa darbi glabājas Latvijas Nacionālajā mākslas muzejā, Kuldīgas novada muzejā, Alkšņa mājā muzejā Rūjienā, Tukuma muzejā, Mākslas akadēmijas muzejā Sanktpēterburgā.

Kā viens no pirmajiem viņš sāka pievērsties latviešu zemnieku dzīves attēlošanai, kas ilgu laiku bija latviešu glezniecības pamattēma. Mākslinieku interesēja arī senvēsture, it sēvišķi tautas brīvības ciņu motīvi.

Alksnis gleznojis portretus, žanra gleznas un ainavu studijas („Sēdošais zēns”, „Tēva portrets”, „Ceļā”), arī akvareļus, kur attēlojis ainas no lauku dzīves („Uz mežu”, „Pārceltuve”, „Sējējs”), kā arī ainas no latviešu vēstures un mitoloģijas. Alksnis daudz zīmējis, bieži — lauku sadzīves ainas („Kartupeļu racēji”, „Zirgu dzirdīšana”), pasaku tēlus („Skriešanās”, „Ganuzēns un velns”), latviešu vēstures ainas („Zemgaļu kauja ar krustnešiem”, „Izlūki”). Zīmējumi darināti pamatā zīmuļa un ogles tehnikā.


Attēls:Alksnis Turku gustekni.jpg|Turku gūstekņi (1886)
Attēls:Alksnis Senlatviesu kauja ar bruiniekiem.jpg|Senlatviešu kauja ar bruņiniekiem (ap 1890. gadu)
Attēls:Alksnis Nemierigi laiki.jpg|Nemierīgi laiki (ap 1890. gadu)
Attēls:Alksnis Divi kareivji pie galda.jpg|Divi kareivji pie galda (ap 1890. gadu)
Attēls:Alksnis Kara arsta portrets.jpg|Kara ārsta portrets (1890. gadu sākums)
Attēls:Alksnis Skriešanās.jpg|Skriešanās (1890. gadu vidus)
Attēls:Alksnis Izluki.jpg|Izlūki (1890. gadu vidus)
Attēls:Alksnis Jatnieks pils prieksa.jpg|Jātnieks pils priekšā (1890. gadu vidus)
Attēls:Alksnis Arajs ar baltu zirgu.jpg|Arājs ar baltu zirgu (1890. gadu vidus)
Attēls:Alksnis Kartupelu nonemsana.jpg|Kartupeļu noņemšana (1890. gadu vidus)
Attēls:АлкснисА..jpg|Studija ar trīs bērziem (1890. gadu 2. puse)
Attēls:Alksnis Uz mezu.jpg|Uz mežu (1896)

## Atsauces

## Ārējās saites
Artūrs Baumanis

**Artūrs Baumanis** (1867—1904) bija latviešu gleznotājs, grafiķis, pazīstams ar savām vēsturiskajām gleznām.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1867. gada 4. janvārī latviešu arhitekta Jāņa Frīdriha Baumaņa ģimenē.
Mācījās glezniecību pie Jāņa Staņislava Rozes un Eduarda Riconi, zīmēja tipāžus („Ormanis”, „Meža zaglis”). 1885.—1892. gadā viņš studēja Pēterburgas Mākslas akadēmijā, kur specializējās vēsturiskajā glezniecībā. Šajā laikā radīja pazīstamākās gleznas no Latvijas vēstures („Likteņa zirgs”, „Līvu kareivis”, „Kūri sadedzina kritušos”). 
Mākslinieku pulciņa „Rūķis” biedrs, pirmo reizi izstādīja savus darbus 1889. gadā.
Ilustrēja vēsturisko albumu *Terra Mariana 1186-1888*, kas pasniegta Romas pāvestam 1888. gadā.
Pēc tēva nāves 1892. gadā viņš pameta studijas un kļuva par alkoholiķi un klaidoni. Viņa darbus izrādīja 1896. gada Latviešu etnogrāfiskajā izstādē.

Slimoja ar tuberkulozi un pāragri mira 1904. gada 6. augustā.

## Pazīstamākās gleznas

Baumanis_Bakhantes un fauni.jpg‎|Bakhantes un fauni (1885)
Baumanis Krogā.jpg|Krogā (1885)
Baumanis Portrets.jpg|Portrets (1885)
Baumanis_Kristus_un_Jaira_meita.jpg‎‎ ‎|Kristus un Jaira meita (1885)
Baumanis_Vladimirs_un_Ragneda.jpg|Vladimirs un Ragneda (1886)
Baumanis_Liktena_zirgs.jpg‎|Likteņa zirgs (1887)
Nocirstais ozols.jpg|Ilustrācija albumā *Terra Mariana 1186-1888*
Jelgavas vēstures alegorisks attēlojums Terra Mariana 1186-1888.jpg|Ilustrācija albumā *Terra Mariana 1186-1888*
Baumanis_Jauns_livu_kareivis.jpg‎|Jauns līvu kareivis (1889)
Baumanis_Vāverītes.jpg|Vāverītes (1901)


## Vēsturisks albums
* Terra Mariana 1186-1888. Reproduktionen des von den römischen Katholiken hiesiger Provinzen Sr. Heiligkeit Leo XIII. zum Jubiläum 1888 dargebrachten Album. Riga: Verlag Alexander Grosset, 1903 (teksta autors Gustavs Manteifelis)
Rūķis (mākslinieku pulciņš)

**"Rūķis"** bija Pēterburgas Mākslas akadēmijas, Štiglica Centrālās tehniskās zīmēšanas skolas un Pēterburgas konservatorijas latviešu studentu pulciņš, ko ap 1890. gadu nodibināja Štiglica skolas audzēkņi Riharda Zariņa vadībā. Pulciņā darbojās daudzi mākslinieki, tostarp gleznotāji Jūlijs Jaunkalniņš, Ādams Alksnis, Janis Rozentāls, Vilhelms Purvītis, Johans Valters, Artūrs Baumanis, Kārlis Brencēns, grafiķis Rihards Zariņš, tēlnieki Gustavs Šķilters un Teodors Zaļkalns, lietišķās mākslas pārstāvis Jūlijs Madernieks, mūziķis Emīls Dārziņš. Formāli pulciņš pastāvēja līdz 1910. gadam.

Pulciņa "Rūķis" mērķis bija sagatavot patriotiski noskaņotus, modernus un profesionālus māksliniekus. Viens no tā vadītājiem bija Ādams Alksnis; viņš piederēja pie konservatīvajiem pulciņa biedriem, kuri uzskatīja, ka latviešu māksliniekiem jāataino Latvija, ignorējot modernos mākslas strāvojumus. Daudzi citi pulciņa mākslinieki (piemēram, Janis Rozentāls un Johans Valters) uzskatīja, ka jārada latviska māksla ar mūsdienīgiem paņēmieniem.

"Rūķa" aicinājums veidot tautisku,  reālistisku un profesionāli meistarīgu mākslu, mudinājums dzīvot un darboties savas tautas vidū, celt tās kultūru guva atbalsi visā  Ā. Alkšņa paaudzē.

Kā idejiski un mākslinieciski saliedēta grupa "Rūķa" gleznotāji pirmo reizi uzstājās 1896. gadā Rīgā, kad sakarā ar 10. Viskrievijas arheologu kongresu bija noorganizēta 1896. gada Latviešu etnogrāfiskā izstāde. Tajā ar dzimtenes dabai un ļaudīm veltītiem darbiem piedalījās Ā. Alksnis, J. Rozentāls,  V. Purvītis, J. Valters, A. Baumanis, P. Balodis un S. Birnbaums. Izstāde demonstrēja latviešu nacionālās glezniecības skolas pieteikumu. 

## Atsauces

## Ārējās saites
* Latvijas mākslas vēsture: 1890 - 1915: Krātuves. Biedrības. Izstādes. Kritika.
Saksija-Anhalte

**Saksija-Anhalte** () ir federālā zeme Vācijas centrālajā daļā.

## Ģeogrāfija
Robežojas ar Lejassaksiju ziemeļrietumos, Brandenburgu ziemeļaustrumos, Saksiju dienvidaustrumos un Tīringeni dienvidrietumos.

Saksija-Anhalte lielākoties atrodas Magdeburgas līdzenumā, vienīgi zemes dienvidrietumos atrodas Harca kalni. Šeit ir no lauksaimniecības viedokļa viena no augsvērtīgākajām augsnēm visā Vācijā. Lielākās upes: Elba, Allere, Zāle, Hāfele.

## Vēsture

Saksijas-Anhaltes teritorija vēsturiski izveidojusies no Anhaltes, Prūsijas Saksijas provinces un Braunšveigas-Lineburgas hercogistes nelieliem anklāviem. Federālās zemes ziemeļdaļa ir senais Altmarkas novads.

Federālā zeme tika izveidota 1990. gadā, kad atkal izveidojās apvienotā Vācija. Pirms 1990. gada federālās zemes teritorija ietilpa VDR, kuras sastāvā no 1947. līdz 1952. gadam arī eksistēja šāda administratīva vienība.

Saksiju-Anhalti var uzskatīt par luterticības rašanās vietu, jo 16. gadsimtā šeit darbojās Mārtiņš Luters un Filips Melanhtons. Saksijā-Anhaltē dzimuši Ernsts Gliks, Georgs Frīdrihs Hendelis, Oto fon Bismarks, Frīdrihs Nīče, Osvalds Špenglers.

## Ekonomika

Apvidū izsenis ir labi attīstīta lauksaimniecība un pārtikas rūpniecība. Zemes dienvidos attīstīta vīnkopība. Ķīmiskā rūpniecība. Magdeburgā un Desavā — mašīnbūve. Pēc Vācijas apvienošanās daudzi uzņēmumi bankrotēja, tāpēc federālajā zemē ir augsts bezdarba līmenis. Iedzīvotāju skaits samazinās, jo daudzi iedzīvotāji pārcēlušies uz turīgākajiem valsts rietumu apgabaliem.

## Administratīvais iedalījums

Iedalās 21 apriņķī (*Landkreis*) un 3 neatkarīgās pilsētās (*kreisfreien Städte*).

thumb|200px|right|Saksijas-Anhaltes apriņķi

Rajoni:

Neatkarīgas pilsētas:

Desava - Halle - Magdeburga

## Pilsētas

Lielākās pilsētas :

* Halle
* Magdeburga — galvaspilsēta
* Desava

## Ievērojamas vietas

Vairākas vietas Saksijā-Anhaltē iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā:

* Kvedlinburga — lieliski saglabājusies viduslaiku vecpilsēta.
* Lutera vietas Eislēbenē un Vitenbergā — vietas, kuras saistītas ar Mārtiņa Lutera darbību.
* Desavas - Verlicas parku valstība — XVIII gs. angļu stila parks ar tālaika apbūvi.
* Bauhausa vietas Desavā (kopā ar Veimāru) — vietas, kas saistītas ar "Bauhaus" attīstību.

Tūristu iemīļota vieta ir arī Harca kalni un pie kalnu masīva esošies senās mazpilsētas (Kvedlinburga, Vernigerode, Halberštate).

## Ārējās saites
Zāra (zeme)

**Zāra** () ir federālā zeme Vācijas rietumos. Robežojas ar Franciju, Luksemburgu un Reinzemes-Pfalcas federālo zemi. Kopumā iedalās 6 apriņķos (*Kreis*). Lielākā pilsēta — Zārbrikene, lielākās upes — Mozele, Zāra.

## Skatīt arī
* Zāras apgabals
* Zāras protektorāts

## Ārējās saites
Oforts

[thumb|200px|[Fransisko Gojas oforts no sērijas "Kara šausmas".]]
**Oforts** (no  — 'stiprais ūdens', domājot slāpekļskābi) ir dobspieduma tehniku grupa, kurā zīmējumu metāla plātnē iekodina ar skābi, pēc tam kodinātās vietas noklāj ar krāsu un ar spiedienu iegūst nospiedumu. Parasti mākslinieks noklāj metāla plātni ar vaskam līdzīgu masu, kas izturīga pret skābi, tad tajā ar irbuli iezīmē vēlamo zīmējumu. Pēc tam plātni iegremdē skābē, kas reaģē ar pieejamajām metāla vietām, veidojot zīmējumu.

Par ofortu sauc arī šādā tehnikā veidotu mākslas darbu.

## Ārējās saites
Etilēns

**Etilēns** (etēns, H2C=CH2) ir bezkrāsaina gāze, tas ir vienkāršākais nepiesātinātais ogļūdeņradis. To iegūst no naftas. To lieto par polietilēna monomēru (polimerizācija), etanola (pievieno ūdeni), vinilhlorīda (hlorēšana) un etilbenzola (pievieno benzolu) izejvielu. Etilēns ir augu hormons un augos piedalās dažādu fizioloģisku un bioķīmisku procesu regulācijā. Piemēram, tas paātrina augļu nogatavošanos.

## Iegūšana
Etilēnu parasti iegūst no naftas, termiskā krekinga procesā, kur tas ir viens no galvenajiem galaproduktiem. Krekingā lielmolekulāru (relatīvi) piesātinātu ogļūdeņražu maisījumu uzkarsē līdz ~750 - 800&nbsp;°C un veidojas mazmolekulāri un nepiesātināti ogļūdeņraži. Etilēnu var iegūt arī, dehidratējot etanolu ar koncentrētu sērskābi. Šādā veidā etilēnu iegūst laboratorijā.

## Reakcijas
### Pievienošana dubultsaitei
* Var pievienot halogēnus, veidojot 1,2 halogēnetānu (sk. dihloretāns):
C2H4 + Hal2 → C2H4Hal2
* Var pievienot ūdeni, veidojot etanolu, taču bez katalizatora reakcija notiek ļoti lēni. Parasti par katalizatoru lieto sērskābi vai fosforskābi:
C2H4 + H2O → CH3CH2OH

### Oksidācija
Oksidējot etilēnu katalizatora klātienē, var iegūt etilēna oksīdu un acetaldehīdu.

C2H4 + 0,5O2 → C2H4O
Nepiesātinātie ogļūdeņraži

**Nepiesātinātie ogļūdeņraži** ir ogļūdeņraži, kas satur nepiesātinātās saites (dubultsaites un trīskāršās saites). Tie ir nestabilāki un ķīmiski aktīvāki par piesātinātajiem ogļūdeņražiem. Tie iesaistās pievienošanas reakcijās. Lai arī aromātiskie ogļūdeņraži (arēni) satur nepiesātinātās saites, tos tomēr nodala atsevišķi, tāpēc, ka tie ir ķīmiski stabilāki.
## Iedalījums
Nepiesātinātos ogļūdeņražus iedala pēc nepiesātināto saišu skaita un veida:
* Alkēni - satur vienu divkāršo saiti
* Alkīni - satur vienu trīskāršo saiti
* Alkadiēni - satur divas divkāršās saites

Pārējos parasti atsevišķi neizdala.
## Nozīmīgākie nepiesātinātie ogļūdeņraži
* Etilēns - vienkāršākais alkēns, lieto par dažādu vielu (polimēri, spirti, halogēnogļūdeņraži) izejvielu
* Propilēns - polipropilēna un šķīdinātāju izejviela
* Butadiēns un izoprēns - gumijas izejvielas
* Acetilēns - dažādu vielu (tai skaitā etiķskābes) izejviela
Tehnēcijs

**Tehnēcijs** () ir ķīmiskais elements ar simbolu **Tc** un atomskaitli 43. Tas ir sintētisks elements — iegūts mākslīgi kodolreaktoros. Dabā tehnēcijs ārkārtīgi mazos daudzumos ir sastopams urāna rūdās. Tehnēcijs ir sudraboti pelēcīgs, kristālisks pārejas metāls, kas atrodas vienā apakšgrupā ar rēniju un mangānu, tādēļ to ķīmiskās īpašības ir samērā līdzīgas. Tehnēcijs ir radioaktīvs. Tehnēcijam ir iespējamas oksidēšanas pakāpes +2, +4, +5, +6 un +7. Izplatītākie savienojumi ir TcO<sub>2</sub> un Tc<sub>2</sub>O<sub>7</sub>, oksidējošā vidē eksistē arī pertehnāta jons TcO4−. Tehnēciju galvenokārt iegūst atomreaktoros no urāna-235. Pirmais mākslīgi iegūtais ķīmiskais elements.

## Vēsture
Pirms elements tika atklāts, daudzas elementa Nr.43 īpašības 1871. gadā paredzēja Dmitrijs Mendeļejevs. Mendeļejevs atstāja šim elementam vietu paša veidotajā periodiskajā tabulā un nosauca to par **ekamangānu** (Em). 1925. gadā tika ziņots, ka ir atklāts Mendeļejeva paredzētais ķīmiskais elements. Tam pat tika iedots nosaukums — **mazūrijs** (*masurium*), tomēr šis ziņojums netika apstiprināts. Tikai 1937. gadā itāļu mineralogs Karlo Perrjers (*Carlo Perrier*) un fiziķis Emīlio Segrē (*Emilio Segrè*) ieguva tehnēcija izotopu 97Tc. To viņi ieguva no molibdēna parauga, kas tika bombardēts ar deitroniem. Tā kā šo elementu ieguva mākslīgi, to nosauca par tehnēciju, jo grieķu valodas vārds  (*technētos*) nozīmē ‘mākslīgs’. 1962. gadā tehnēcija izotopu 99Tc atrada arī urāna rūdās Āfrikā.

## Atrašanās dabā
Tehnēcijas dabā ārkārtīgi mazos daudzumos ir sastopams urāna rūdās. Tehnēcijs ir konstatēts S, M un N tipa zvaigžņu spektros.

### Izotopi
Tehnēcijam ir 36 mākslīgi izotopi, kuru masas skaitlis ir no 85 līdz 120. Visi tā izotopi ir nestabili (tas ir pats vieglākais no šādiem elementiem). Visstabilākie tehnēcija izotopi ir 97Tc un 98Tc, kuru pussabrukšanas periodi ir 4,2 miljoni gadu. Arī izotopam 99Tc pussabrukšanas periods ir salīdzinoši liels — 211 tūkstoši gadu.

## Izmantošana
Tehnēcija izotopu 99Tc (tā metastabilo kodola izomēru ar pussabrukšanas periodu 6 stundas) plaši izmanto medicīnā diagnosticējošajām pārbaudēm (scintigrāfijai). Tas tiek lietots par bēta starojuma avotu.

## Atsauces

## Ārējās saites
HK 11

**HK 11** - Vācijas kompānijas Heckler & Koch izstrādātais ložmetējs.

## Parametri

* Tips: vieglais ložmetējs
* Ražotājvalsts: Vācija
* Gads: 196x
* Kalibrs: 7,62 mm
* Masa (pielādēts): 8,5 kg
* Munīcija: 7,62 x 51 mm NATO
* Padeve: 100 ložu patronlente
* Uguns temps: 850 šāviņi/min
* Efektīvais attālums: 100 - 600 m

## Raksturojums

HK 11 ir diezgan rets un dārgs ierocis. Tas ir līdzīgs G3 un nedaudz arī HK 21, savukārt tā pēcteči ir HK 11A1 un HK 11e. Būdams klasificēts kā vieglais ložmetējs, šis ierocis ir diezgan smags, īpaši kad tiek nests pielādēts ar patronlenti (tas ir lietojams arī no magazīnām). Tā lielā masa apgrūtina manevrēšanu, bet tas ir kvalitatīvs un ar stingru konstrukciju. Tā uguns tempu ir lielāks nekā vairumam ložmetēju, un tā šāvienu skaņa pievērš uzmanību gan sabiedrotajiem, gan pretiniekiem. 

Bez HK 11 "Smago ieroču" klasē vēl ietilpst FN Minimi, M-249 un M-60. Reizēm šajā "lielo ieroču" klasē iekļauj arī HK 13, HK 21 un HK 23.
Gustavs Šķilters

**Gustavs Šķilters** (1874—1954) bija latviešu tēlnieks, Štiglica Centrālās tehniskās zīmēšanas skolas pedagogs (1905―1918) un Latvijas Mākslas akadēmijas docents (1924―1932).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1874. gadā Rencēnu pagastā kalēja ģimenē. Mācījās Salacgrīvas draudzes skolā (1883—1886) un Limbažu pilsētas skolā (1889—1892). Turpināja izglītību  Pēterburgā ― sākumā skolotāju seminārā (1892), pēc tam Štiglica Centrālajā tehniskās zīmēšanas skolā (1893―1899). Bija Pēterburgā studējošo latviešu jauniešu pulciņa „Rūķis” un Latviešu mākslas veicināšanas biedrības biedrs.

Papildinājās Ogista Rodēna darbnīcā Parīzē (1900―1905), šajā laikā apceļoja Spāniju, Maroku, Nīderlandi, Šveici, Vāciju, Itāliju. Studijas Rodēna darbnīcā palielināja Šķiltera interesi par ekspresīvo simboliku un impresionisma izteiksmei raksturīgiem paņēmieniem — piemēram, atsevišķas skulptūras daļas neapstrādāt vai atstāt negludas virsmas.
Atgriezies no Parīzes, Šķilters strādāja par plastiskās veidošanas pasniedzēju Štiglica skolā (1905―1918), darbojās arī mākslas kritikā.

Pēc Pirmā pasaules kara atgriezās dzimtenē, bija Latvijas Mākslas akadēmijas docents (1924―1932) un Latvijas Universitātes lektors (1925—1829), strādāja arī Jelgavas Skolotāju institūtā (1926―1929). No 1937. gada vadīja Tautas universitātes mākslas studiju.

Miris 1954. gadā Rīgā. 
Komponists Alfrēds Kalniņš viņam veltījis klavierksaņdarbu "Balāde" b moll. 1974. gadā Daugavgrīvas ielā 9 Rīgā iekārtoja Šķiltera memoriālo muzeju.

## Daiļrades raksturojums

Šķiltera daiļradi nosacīti iespējams iedalīt trijos posmos:
# naturāli impresionistiskais periods, kura laikā Šķilters nodarbojas ar precīzu tēlu atveidi (1898-1912, "Dzīves rudens", "Niķīgs bērns"),
# simbolisma ietekmes parādīšanās Parīzes perioda iespaidā (1912-1920, "Maziņš biju, neredzēju..."),
# reālisma tradīcijas iezīmju parādīšanās.

Šķilters darbojās stājtēlniecībā (kur īpaši pievērsās portretiem), veidoja arī dekoratīvas un memoriālas skulptūras. Viņš pievērsās arī vienkāršā darba darītāju atveidiem ("Vecais sētnieks"), kā arī attēloja dažādus psiholoģiskos stāvokļus ("Izmisums", "Skumjas") un izteiksmes ("Dziedātāja meitene", "Niķīgs bērns"). Šķilters daudz atveidojis bērnus ("Dusmīgā", "Guļošs bērns") un vecus cilvēkus ("Vecums"). Šķilters daudz veidojis kailfigūru studijas ("Šķiršanās", "Ilgas"), tām raksturīga liela ekspresivitāte ("Maziņš biju, neredzēju...") un jūgendstilam raksturīga romantizācija. Atsevišķu Šķiltera darbu pamatā ir fantastiski motīvi ("Lietuvēns", "Raganas uz piestas"). 
Viņš veidojis, piemēram, Baumaņu Kārļa kapa pieminekli Limbažos. 
Šķilters nenodarbojās ar cieto materiālu apstrādi; daudzi viņa darbi atlieti bronzā, ir arī koka, marmora un terakota skulptūras.

## Atsauces
Burkards Dzenis

**Burkards Dzenis** ( — ) bija latviešu tēlnieks, mākslinieku biedrības "Sadarbs" biedrs, tēlnieka Teodora Zaļkalna brālēns un gleznotājas Dagnes Dzenes tēvs.

## Dzīvesgājums
Dzimis  Garonska muižā pie Juglas ezera Dreiliņu pagastā. Māte Klementīne (dzimusi Aizpuriņa). Mācījās Strazdumuižas pamatskolā un Rīgas pilsētas reālskolā, 1897. gadā iestājās Štiglica Centrālajā tehniskās zīmēšanas skolā, kur mācības beidza 1905. gadā. Ieguvis stipendiju, viņš devās uz Parīzi, kur, tāpat kā viņa laikabiedri Gustavs Šķilters un Teodors Zaļkalns, iepazinās ar Ogista Rodēna daiļrades principiem. 
Darbojās latviešu mākslinieku apvienībā *[[Rūķis (mākslinieku pulciņš)|Rūķis]]* un no 1910. gada piedalījās mākslas izstādēs.

Pirmā pasaules kara beigās 1918. gadā atgriezās Latvijā, bija Valsts mākslas muzeja direktors (1920–1944),  Latvijas Mākslas akadēmijas Lietišķās tēlniecības meistardarbnīcas vadītājs (1922–1944), kultūras pasākumu organizators.

Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, 1950. gadā izceļoja uz ASV.

Miris  Deitonā Ohaio štatā ASV.

## Daiļrades raksturojums
Dzeņa daiļrades attīstībā nozīmīgu lomu spēlēja materiālu maiņa - viņš pārgāja no bronzas uz cietajiem materiāliem, viens no pirmajiem latviešu portrettēlniecībā sāka izmantot granītu ("A. Saulieša portrets"), kas radīja monumentalitātes iespaidu. Dzenis veidojis arī kapu pieminekļus (piemēram, Jurim Alunānam un Rūdolfam Pērlem).

Dzeņa daiļradi maz ietekmēja impresionisms, viņš vairāk nodarbojās ar raksturojuma precizitāti.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Vienas kolekcijas liktenis
Kārlis Zāle

thumb|Kārļa Zāles māja Satekles ielā 11
**Kārlis Zāle** (dzimis  Mažeiķos, miris  Inčukalna pagasta Krustiņos) bija latviešu tēlnieks, kura nozīmīgākie darbi ir Brīvības piemineklis un Brāļu kapu memoriālais ansamblis (abi gan ir kopdarbi ar citiem māksliniekiem). Viens no mākslinieku biedrības "Sadarbs" radītājiem.

## Dzīvesgājums
Dzimis kā **Johans Kārlis Leonhards Zālīte** 1888. gada 28. oktobrī Mažeiķos mūrnieka Friča Zālītes ģimenē. Mācījās Liepājas pilsētas skolas zīmēšanas, veidošanas un gleznošanas vakara kursos. 1909. gadā sāka mācīties Kazaņas mākslas skolā (1909–1913), vēlāk devās uz Maskavu, kur strādāja Stepana Erzjas darbnīcā.
1915. gadā viņš devās uz Petrogradu, kur iestājās Ķeizariskās mākslas veicināšanas biedrības skolā, bet 1917. gadā — Pēterburgas Mākslas akadēmijā (kā brīvklausītājs).
1921. gadā Zāle devās uz Berlīni, kur piedzīvoja ekspresionisma un — tēlniecībā — konstruktīvisma uzplaukumu.

1923. gadā Zāle atgriezās Rīgā un sāka veidot Brāļu kapu memoriālo ansambli, kuru darināšanai izvēlējās Allažu šūnakmeni. Ansambļa autori ir pats Zāle, kā arī arhitekti Andrejs Zeidaks, Pēteris Feders un Aleksandrs Birzenieks. 1927. gadā gatava bija pirmā skulptūra — "Ievainotais jātnieks", nākamajā gadā Zāle uzsāka darbu pie otra "Ievainotā jātnieka", kā arī galvenās — Mātes Latvijas skulptūras. Ansamblis tika atklāts 1936. gadā.

thumb|200px|left|Brīvības piemineklis

No 32 piedāvājumiem veidot Brīvības pieminekli tika izvēlēti trīs mākslinieki — Kārlis Zāle, Teodors Zaļkalns un Kārlis Zemdega; no šiem trim izvēlējās Zāli. Pieminekļa celtniecība tika uzsākta 1931. gadā. Zāle pieminekli izvēlējās veidot kopā ar arhitektu Ernestu Štālbergu. Pieminekli veido 13 skulpturālas grupas un ciļņi, smailes augstums ir 42 metri. Skulptūras tika veidotas no dažādiem materiāliem, tostarp Itālijas travertīna un Somijas granīta (gaišpelēks un sārts). Brīvības piemineklis lielā mērā tika uzcelts par tautas saziedotiem līdzekļiem. Tā atklāšana notika 1935. gada 18. novembrī.

No 1936. līdz 1940. gadam, kā arī no 1941. līdz 1942. gadam Zāle vadīja Mākslas akadēmijas Tēlniecības meistardarbnīcu. Kārlis Zāle bija LU studentu biedrības Konkordija Valdemārija biedrs.

Zāle darinājis arī Andreja Pumpura kapa pieminekli, Raiņa krūšutēlu Nacionālajam teātrim un Jaunpiebalgas brīvības pieminekli.

Apbedīts Rīgas Brāļu kapos.

## Skatīt arī
* Brīvības piemineklis
* Rīgas Brāļu kapi

## Literatūra
thumb|189px
* *Jānis Siliņš*, "Brīvības Piemineklis", —Brīvības Pieminekļa Komiteja, —Rīga, —1935.
* *Apsītis V.* Brāļu kapi. —Rīga, —1982.
* *Apsītis V.* Kārlis Zāle. —Rīga, —1988.
* "Kārlis Zāle", —Rīga, —Liesma, —1988, 
* 
* Māra Caune *"Brīvības piemineklis: tautas celts un aprūpēts"*, — Brīvības pieminekļa atjaunošanas fonds, —Rīga, —2002, 
* *Enciklopēdija*, Māksla un arhitektūra. Biogrāfiās. —Rīga, —"Preses nams", —2000, .

## Ārējās saites

* "Brīvības Piemineklis" , autors Jānis Siliņš, izdota 1935. gadā; grāmata ievietota pilnībā
Kārlis Zemdega

**Kārlis Zemdega** (līdz 1935. gadam — **Kārlis Baumanis**; dzimis  Cīravas pagastā, miris  Rīgā) bija latviešu tēlnieks.

## Dzīvesgājums
Dzimis Cīravas pagasta „Gaiļos” lauksaimnieku Jāņa un Annas Baumaņu ģimenē, vienpadsmitais no četrpadsmit bērniem. Skolas gaitas sāka Cīravas pagastskolā, tad mācījās Dunalkas pamatskolā. Mācību laikā radusies nopietna interese par zīmēšanu. Beidzis Aizputes pilsētas skolu. Bērnībā saslima ar kaulu tuberkulozi, pēc ārstēšanas Kēnigsbergā kļuva par invalīdu.

Zemdega mācījās Blūma zīmēšanas skolā Rīgā, pēc tam — Mākslas akadēmijā (gan tēlniecību, gan glezniecību). 1927. gadā viņš ar darbu „Jēkaba cīņa ar eņģeli” beidza Tēlniecības meistardarbnīcu Konstantīna Rončevska vadībā. Paralēli laikā no 1921. līdz 1935. gadam studēja filozofiju Latvijas Universitātē. Tā kā viņa ģimene pārdzīvoja ilgstošu materiālo grūtību laiku, Kārlim bija pašam jāpelna nauda studijām, strādājot par ierēdni un zīmēšanas skolotāju. Strādājis par pedagogu Mākslas akadēmijā — Tēlniecības meistardarbnīcas vadītājs (1940—1941), profesors (1947—1962) un paralēli strādājis pie pasūtījumiem.

Zemdega veidojis Raiņa kapa pieminekli, Raiņa kapos, Rīgā (1935), Raiņa pieminekļa Rīgā, Esplanādē, meta autors (materiālā īstenojuši tēlnieki Laimonis Blumbergs un Aivars Gulbis 1965. gadā), vairākus piemiņas monumentus Pirmajā pasaules karā kritušajiem un Brīvības cīņu upuriem — piemēram, Raunas Brīvības piemineklis „Koklētāja” (1933), „Tālavas taurētājs” Rūjienā (1937), Dobeles atbrīvošanas piemineklis (1939), „Koklētājs” Talsos (pēc Kārļa Zemdegas ieceres veidojis Vilnis Titāns 1996. gadā). Piemineklis „Sējējs” Rūjienā veltīts kādreizējam Latvijas Ministru prezidentam Arturam Alberingam (1876—1934). Viņš pārsvarā darinājis monumentālus darbus, bet viņa daiļradē ir arī vairāki nozīmīgi portreti un figurāli darbi.

Kārlim Zemdegam ir dēls Klāvs un meita Māra Zemdega (1935), aktrise.

Cīravas pagastā bijušo „Gaiļu” mājvietā, kur tēlnieks dzimis, uzstādīts piemiņas akmens.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Raiņa kapa piemineklis
* „Tālavas taurētājs” Rūjienā
* „Sējējs” Rūjienā
* „Koklētājs” Talsos
* Raunas Brīvības piemineklis „Koklētāja”
* Dobeles Atbrīvošanas piemineklis
Konstantīns Rončevskis

**Konstantīns Rončevskis** (; dzimis , miris ) bija Latvijas poļu arhitekts un mākslinieks, Rīgas pilsētas mākslas skola pedagogs, vēlāk Latvijas Mākslas akadēmijas tēlniecības meistardarbnīcas vadītājs.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1875. gadā Pēterburgā poļu cilmes finanšu ministrijas ierēdņa ģimenē.
1898. gadā viņš beidza studijas Rīgas Politehniskā institūta (RPI) Arhitektūras nodaļā, strādāja par arhitektu Koha un Hofmaņa birojā, vēlāk par RPI mākslas un arhitektūras vēstures pasniedzēju (1899-1905). 
1905. gadā Rončevskis nolēma pievērsties tēlotājmākslas studijām, sākumā mācījās pie Jaņa Rozentāla privātstudijā Rīgā, bet vēlāk pie Iļjas Maškova Maskavā un Heinriha Knira Minhenē. No 1909. līdz 1912. gadam mācījās tēlniecību Parīzē pie Žana Antuāna Enžalbēra (*Injalbert*) un Žana Ogista Dana (*Dampt*). 1912. gadā Rončevskis atgriezās Rīgā, kur strādāja par pasniedzēju Rīgas pilsētas mākslas skolā (sākumā mācīja mākslas vēsturi, vēlāk arī veidošanu) un Rīgas Politehniskajā institūtā.

Pirmā pasaules kara laikā kopā ar Rīgas Politehnisko institūtu pārcēlās uz Maskavu, kur lasīja turpināja lasīt lekcijas līdz 1918. gadam.
Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām 1921. gadā Rončevskis atgriezās Latvijā, kļuva par Latvijas Mākslas akadēmijas tēlniecības meistardarbnīcas vadītāju, līdztekus pasniedza Latvijas Universitātē klasiskās arhitektūras vēsturi. Viņš iekļāvās mākslinieku biedrībā "Sadarbs", izstādīja tās ekspozīcijās savus darbus, piedalījās svarīgās pieminekļu komisijās. 1925. gadā Krakovas Universitāte piešķīra Rončevskim arhitektūras doktora grādu.

## Darbi
Rončevskis publicējis vairākus pētījumus par Senās Grieķijas un Romas arhitektūru. Tēlniecībā viņš prasmīgi veidojis portretus (Vilhelma Purvīša, Krišjāņa Barona), kā arī kapu pieminekļus.

## Atsauces
Kazimirs I

**Kazimirs I** ir valdnieku vārds:

**[[Polija|Polijā]]:**

* Kazimirs I (*Kazimierz I Odnowiciel*) (1016-1058) - Polijas kņazs

**[[Lietuva|Lietuvā]]:**

* Kazimirs I (*Kazimieras I Jogailaitis*) (1427-1492) - Lietuvas dižkunigaitis, viņš arī Kazimirs IV Jagellons Polijā.
Boļeslavs II Drosmīgais

**Boļeslavs II Drosmīgais** (, dzimis ap 1042. gadu., miris 1081. vai 1082. gadā), saukts arī par **Dāsno** (*Szczodry*) un **Nežēlīgo** (*Okrutny*) bija Pjastu dinastijas Polijas kņazs no 1058. līdz 1076. gadam un Polijas karalis no 1076. līdz 1079. gadam.

Boļeslavs II Drosmīgais bija Polijas kņaza Kazimira I dēls no laulības ar Kijivas Krievzemes princesi Dobroņegu. Bija precējies ar Kijivas Krievzemes lielkņaza Volodimira I mazmeitu Višeslavu.

Atjaunoja Gņezno katedrāli, 1075. gadā nodibināja Plockas bīskapiju. Nodibināja benediktiešu klosterus Mogilno, Lubinā un Vroclavā. Nodibināja monētu spiestuves Vroclavā un Krakovā.

Realizēja aktīvu ārpolitiku, iejaucoties Ungārijas, Bohēmijas un Kijivas Krievzemes iekšējās lietās. Atbalstīja pāvestu Gregoru VII cīņā pret Svētās Romas impērijas imperatoru. Tomēr 1079. gadā Krakovā lika nogalināt bīskapu Staņislavu Sčepaneku (Svēto Staņislavu), kuru apvainoja valsts nodevībā. Izmantojot šo notikumu, Boļeslavs II Drosmīgais augsmaņu sacelšanās rezultātā tika gāzts un bija spiests doties trimdā uz Ungāriju, bet par Polijas valdnieku kļuva Boļeslava brālis Vladislavs I Hermanis.

## Ārējās saites
Voldemārs Matvejs

**Voldemārs Matvejs** (pseidonīms — **Vladimirs Markovs**; dzimis , miris ) bija latviešu mākslinieks un modernisma mākslas teorētiķis.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1877. gadā Rīgā, mācījās V. Blūma zīmēšanas un gleznošanas skolā, 1902. gadā Matveju par gleznu "Bērzi saules rietā" apbalvoja ar zelta medaļu un šo darbu iekļāva Baltijas ceļojošo izstāžu biedrības izstādē. 1905. gadā Matvejs turpināja mākslas studijas Pēterburgas Mākslas akadēmijā. Pēterburgā viņš organizēja mākslinieku grupu "Jaunatnes savienība", kuras pamatprincipus izklāstīja rakstos "Krievu secesija" un "Jaunās mākslas principi". Grupa atzina modernisma mākslu (fovismu, kubismu, postimpresionismu), kā arī prerafaelītus un krievu ikonu glezniecību. Matvejs nodarbojās ar primitīvās mākslas pētījumiem (no 1907.-1914. gadam daudz ceļoja, pētīdams etnogrāfiju; vēlāk pētījumu rezultātu apkopoja darbos "Lieldienu salas māksla" un "Nēģeru māksla"). Matvejs rakstīja apcerējumus par faktūru.

Matvejs gleznojis ainavas ("Dārzs"), Pēterburgas skatus ("Ziema Pēterburgā"), folkloras motīvus ("Senatne"), viduslaiku ikonu iedvesmotas gleznas ("Golgāta", "Guldīšana kapā").

Miris 1914. gadā, apbedīts Rīgā, Lielajos kapos.

## Galerija

Christ Crucified by Voldemars Matvejs (1910).jpg|Krustā sistais (1910)
Seven Princesses by Voldemars Matvejs (ca. 1910).jpg|Septiņas princeses (ap 1910. gadu)
Ancient Times by Voldemars Matvejs (ca. 1910).jpg| Senatne (ap 1910. gadu)
Study. Italian Motive. Yellow Square by Voldemars Matvejs (1911).jpg| Studija. Itālijas motīvs. Dzeltenais laukums. (1911)