Henrijs Mortons Stenlijs

**Henrijs Mortons Stenlijs** (; dzimis , miris ) bija velsiešu izcelsmes ceļotājs, žurnālists un koloniālais administrators. Pirts ordeņa kavalieris. Atpazīstamību guvis ar savām Centrālās Āfrikas izpētes ekspedīcijām Kongo baseinā, tajā skaitā Deivida Livingstona meklēšanas ekspedīciju.

## Jaunība
Dzimis Denbi pilsētiņā Denbišīrā kā **Džons Roulendss** (*John Rowlands*) ārlaulībā 18 gadus vecajai Elizabetei Perijai; viņa tēvs bija turīga kaimiņu lauksaimnieka dēls Džons Roulendss. Agrā bērnībā māte bija spiesta atdot dēlu kaimiņu Praisu ģimenei audzināšanai, bet kad vairs nevarēja maksāt uzturnaudu, Džonu atdeva patversmē (darba namā) Sentesafā. Šeit viņš uzturējās līdz 15 gadu vecumam, līdz viņu pie sevis paņēma tante, nodarbinot aitu ganīšanā.

17. gadu vecumā Džons nolīga darbā par jungu uz kuģa un nonāca Jaunorleānā. Amerikā Džons atrada darbu pie tirgotāja Henrija Stenlija. Pie Stenlija Džons nostrādāja trīs gadus, kāpjot pa karjeras kāpnēm, un galu galā tirgotājs Džonu adoptēja un deva savu vārdu Henrijs Mortons Stenlijs.

Amerikas pilsoņu kara laikā Henrijs iestājās kā brīvprātīgais Konfederātu armijā un piedalījās visos ģenerāļa Edvarda Džonsona karagājienos. Kaujā pie Šailo 1862. gadā Henrijs nokļuva gūstā un drīz iestājās Ziemeļu armijā, bet pēc 18 dienām atvaļināts slimības dēļ. Trīs gadus viņš dienēja par matrozi uz vairākiem ziemeļnieku flotes kuģiem. Kalpojot flotē, Herijs sāka nodarboties ar žurnālismu, rakstot kauju aprakstus dažādiem izdevumiem. Iespējams, ka Stenlijs bija vienīgais vīrs, kurš bija kalpojis gan dienvidnieku, gan ziemeļnieku armijās, gan ziemeļnieku flotē.

## Abesīnijas ekspedīcija (1867—1868)
Pēc Amerikas pilsoņu kara Stenlijs kļuva par žurnālistu laikā, kad Amerikas rietumos notika robežu paplašināšanās. Pēc tam viņš organizēja ekspedīciju uz Osmaņu impēriju, kas beidzās katastrofāli, kad viņu ieslodzīja. Galu galā viņš izrunāja sevi no cietuma un saņēma kompensāciju par bojāto ekspedīcijas aprīkojumu.

1867. gadā Etiopijas imperators Tevodross II turēja ķīlniekos britu sūtni un vairākus citus cilvēkus, un to atbrīvošanai tika nosūtīti bruņoti spēki. Stenlijs pavadīja šos spēkus kā laikraksta *New York Herald* īpašais korespondents. Viņa ziņojums par Magdalas kauju 1868. gadā bija pirmais, ko publicēja, jo viņš bija uzpircis telegrāfa operatoru, lai tas nosūtītu viņa stāstu kā pirmo, pat pirms oficiālā armijas ziņojuma. Pēc viņa ziņojuma nosūtīšanas kabelis pārtrūka; britu valdības amatpersonas bija ļoti neapmierinātas, uzzinot par kauju no amerikāņu laikraksta. Pēc tam viņam uzdeva ziņot par Spānijas Slavas revolūciju 1868. gadā. 1870. gadā Stenlijs uzņēmās vairākus uzdevumus laikrakstam *Herald* Tuvajos Austrumos un Melnās jūras reģionā, apmeklējot Ēģipti, Jeruzalemi, Konstantinopoli, Krimu, Kaukāzu, Persiju un Indiju, kuru laikā viņš iegravēja savu vārdu senās Persepoles pils akmenī.

## Deivida Livingstona meklēšanas ekspedīcija (1871—1872)
thumb|Henrijs Mortons Stenlijs 1872. gadā
Stenlijs devās uz Zanzibāru 1871. gada martā, vēlāk apgalvojot, ka aprīkojis ekspedīciju ar 192 nesējiem. Tomēr savā pirmajā ziņojumā laikrakstam *New York Herald* viņš norādīja, ka viņa ekspedīcijā ir tikai 111 cilvēki. Tas atbilda skaitļiem viņa dienasgrāmatās. Laikraksta *New York Herald* izdevējs un ekspedīcijas finansētājs Džeimss Gordons Benets jaunākais bija aizkavējis apsolītās naudas nosūtīšanu Stenlijam, tāpēc Stenlijs aizņēmās naudu no Amerikas Savienoto Valstu konsula.

700 jūdžu ekspedīcijas laikā cauri tropu mežam viņa tīrasiņu ērzelis pēc dažām dienām nomira pēc cece mušas koduma, daudzi nesēji aizbēga, bet pārējie cieta no tropiskajām slimībām.

Stenlijs atrada Deividu Livingstonu 1871. gada 10. novembrī Udžidži, netālu no Tangaņikas ezera mūsdienu Tanzānijā. Vēlāk viņš apgalvoja, ka sasveicinājies ar tagad slaveno frāzi: "Doktors Livingstons, es pieņemu?" (*Dr. Livingstone, I presume?*) Tomēr šī frāze neparādās viņa tā laika dienasgrāmatā, un ir ticami, ka Stenlijs šo kodolīgo frāzi vienkārši izdomāja kaut kad vēlāk.

Stenlijs pievienojās Livingstonam reģiona izpētē, atklājot, ka nav ūdensceļa no Tanganjikas ezera līdz Nīlai. Pēc atgriešanās viņš uzrakstīja grāmatu par savu pieredzi «Kā es atradu Livingstonu; ceļojumi, piedzīvojumi un atklājumi Centrālāfrikā» (1872).

## Pirmā Transāfrikas ekspedīcija (1874—1877)
thumb|Stenlija ekspedīciju maršruti
1874. gadā laikraksti *New York Herald* un ''Daily Telegraph'' finansēja vēl vienu Stenlija ekspedīciju uz Āfriku. Viņa ambiciozais mērķis bija pabeigt Centrālāfrikas Lielo ezeru un upju izpēti un kartēšanu, apbraucot Viktorijas un Tangaņikas ezerus un atrodot Nīlas izteku. Laikā no 1875. līdz 1876. gadam Stenlijam izdevās sasniegt sava mērķa pirmo daļu, nosakot, ka Viktorijas ezeram ir tikai viena izteka — tā, ko 1862. gada 21. jūlijā atklāja Džons Henings Spīks un nosauca par Riponas ūdenskritumu. Ja šī nebija Nīlas izteka, tad cita liela uz ziemeļiem plūstošā upe, ko Livingstons nosauca par Lualabu un kuras augšteci viņš kartēja, varētu plūst uz ziemeļiem, lai savienotos ar Nīlu caur Alberta ezeru, un tādējādi kļūtu par upes galveno izteku.

Bija svarīgi, lai Stenlijs izsekotu Lualabas upes tecējumu lejup pa straumi (ziemeļu virzienā) no Njangves, vietas, kur Livingstons upi atstāja 1871. gada jūlijā. Laikā no 1876. gada novembra līdz 1877. gada augustam Stenlijs un viņa vīri kuģoja pa Lualabu līdz vietai, kur tā strauji pagriezās uz rietumiem, prom no Nīlas, identificējot sevi kā Kongo upi. Kad šis otrais mērķis bija sasniegts, ekspedīcija izsekoja upi visā garumā līdz jūrai. Šīs ekspedīcijas laikā Stenlijs izmantoja saliekamās laivas un izdobtas kanoe, lai šķērsotu lielās krāces, kas sadalīja Kongo atsevišķos posmos. Šīs laivas pārvietoja gar krācēm pa krastu, pirms tās atkal salika, lai ceļotu pa nākamo upes posmu. Braucot garām krācēm, vairāki viņa vīri noslīka, tostarp viņa pēdējais baltais kolēģis Frenks Pokoks. Ekspedīcijai vairākkārt uzbruka vietējie iedzīvotāji kanoe laivās, visticamāk, Tio karalistes valdnieks Ngobila. Stenlijs un viņa vīri pēc 999 dienām 1877. gada 9. augustā sasniedza portugāļu priekšposteni Bomu aptuveni 100 km no Kongo upes ietekas Atlantijas okeānā. Ekspedīcijas pieraksti un Stenlija dienasgrāmata liecina, ka viņš sāka ceļojumu ar 228 cilvēkiem un sasniedza Bomu ar 114 izdzīvojušajiem, un viņš bija vienīgais dzīvais eiropietis no četriem. Stenlija darbā "Caur tumšo kontinentu" (1878); tajā viņš ieviesa terminu "tumšais kontinents" attiecībā uz Āfriku.

## Starptautiskā Augškongo ekspedīcija (1879—1884)
1877. gada 15. aprīlī Beļģijas karalis Leopolds II nosūtīja savu pirmo ekspedīciju uz Centrālo Āfriku, tolaik vēl zem Starptautiskās Āfrikas asociācijas karoga. Ekspedīcijas dalībnieki, četri beļģi, devās ceļā no Zanzibāras ar mērķi izveidot zinātnisku posteni Karemā, mūsdienu Tanzānijā, taču vēl pirms grupas ierašanās Centrālajā Āfrikā divi no viņiem jau bija miruši — viens no saules dūriena, otrs no smaga drudža, pēc kā pārējie ekspedīcijas dalībnieki atkāpās. Šo grūtību dēļ Leopolds II saprata, cik svarīgi ir atrast pieredzējušus vīrus, kas vadītu viņa ekspedīcijas. Vispirms viņš mēģināja pierunāt Pjēru Savorņānu de Bracu, taču tas jau bija iestājies Francijas dienestā, tāpēc viņa uzmanība tagad krita uz Stenliju. Stenlijs sākotnēji cerēja turpināt savu novatorisko darbu Āfrikā zem Lielbritānijas karoga, taču ne Ārlietu ministrija, ne Velsas princis Edvards nejuta nepieciešamību uzņemt Stenliju pēc daudzajām baumām par viņa laupīšanām un slepkavībām Āfrikas kontinenta iekšzemē. 1878. gada jūnijā Leopolds savā pilī labprāt uzņēma vīlušos Stenliju un novembrī parakstīja ar viņu piecu gadu līgumu.

Stenlijs pārliecināja Leopoldu, ka pirmajam solim jābūt pajūgu ceļa izbūve ap Kongo krācēm un tirdzniecības staciju ķēdes izveide gar upi. Lai izvairītos no pārsteigumiem, materiālus un strādniekus ieveda pa dažādiem apkārtceļa maršrutiem, un saziņu starp Stenliju un Leopoldu uzticēja beļģu armijas pulkvedim Maksimiliānam Štrauham.

### Stenlijs Leopolda II dienestā
thumb|Stenlijs 1884. gadā
1879. gadā Stenlijs devās savā pirmajā misijā uz Āfriku, it kā strādājot Augškongo pētījumu komitejā (*Comité d'études du Haut-Congo*) Leopolda pavēles ietvaros. Karalis Leopolds deva Stenlijam skaidrus norādījumus: «Runa nav par Beļģijas kolonijām. Runa ir par jaunas, pēc iespējas lielākas valsts izveidi un tās pārvaldību. Jābūt skaidram, ka šajā projektā nevar būt ne runas par to, lai nēģeriem tiktu piešķirta kaut mazākā politiskā vara. Tas būtu smieklīgi. Baltajiem, kas vada amatus, jāpieder visai varai.»

Stenlijs rakstos aprakstīja savu neapmierinātību ar briesmīgajām ainām Kongo. Vienlaikus viņa «atklājumi» pauda domu, ka Tumšajam kontinentam ir jāpakļaujas, labprātīgi vai ne. Stenlija raksti liecina, ka arī viņš pauda šo viedokli. «Tikai pierādot, ka esam pārāki par mežoņiem ne tikai ar savu spēju tos nogalināt, bet ar visu savu dzīvesveidu, mēs varam tos kontrolēt tādus, kādi tie ir tagad, viņu pašreizējā stadijā; tas ir nepieciešams viņu pašu labklājībai, pat vairāk nekā mūsu.»

Negaidīti Francija bija nosūtījusi savu ekspedīciju uz Kongo baseinu. Pjērs Savorņāns de Braca apdraudēja Stenlija misiju, pats noslēdzot līgumus ar vietējiem valdniekiem. Stacijas, kura vēlāk nosaukta par Brazavilu, izveidi nevarēja novērst. Leopolds bija nikns, dusmīgi rakstot Štrauham: «Stenlija ar vietējiem vadoņiem noslēgto līgumu noteikumi mani neapmierina. Ir jābūt vismaz papildu pantam, kurā teikts, ka viņi deleģē mums savas suverēnās tiesības... līgumiem jābūt pēc iespējas īsākiem un pāris pantos mums jāpiešķir viss.»

Tā kā Centrālāfrikā viss bija saistīts ar spēku līdzsvaru starp lielvarām, Leopolds apsvēra savus nākamos soļus un nosūtīja sūtni uz Berlīni, lai pieprasītu konferences sasaukšanu. Leopolds vēlējās, lai Stenlija novilktās Starptautiskās Kongo asociācijas robežas tiktu oficiāli apstiprinātas, tādējādi piešķirot asociācijai oficiālu statusu.

1885. gada 26. februārī parakstīts Berlīnes akts. Akts regulēja milzīgu brīvās tirdzniecības zonu Kongo baseinā un padarīja to par neitrālu teritoriju. Turklāt akts pasludināja karu verdzībai. Aktā bija tikai viens pants, kas Leopoldam nepatika: 17. pants deva lielvarām tiesības izveidot starptautisku komisiju, lai uzraudzītu tirdzniecības un kuģošanas brīvību Kongo, kā rezultātā Leopolds nevarētu iekasēt muitas nodevas Kongo upē.

1890. gadā, Leopolda valdīšanas 25. gadadienā kā Beļģijas monarhs, Stenliju pagodināja ar Leopolda ordeni. Kopīgi viņi izpētīja visu Kongo situāciju. Galvenais jautājums bija, kā Brīvvalsts varētu kļūt ienesīga. Stenlijs monarham cita starpā norādīja uz gumijas ražošanas potenciālu. Stenlijs rakstīja: «To var atrast gandrīz uz jebkura koka. Kad mēs gājām cauri mežam, burtiski lija gumijas sula. Mūsu drēbes bija pilnas ar to. Kongo ir tik daudz pieteku, ka labi organizēts uzņēmums šeit var viegli iegūt dažas tonnas gumijas gadā. Jums tikai jākuģo augšup pa šādu upi, un zari ar gumiju karājas gandrīz līdz jūsu kuģim.»

### Leopoldvilas dibināšana
Stenlijs, kurš 1880. gada 21. februārī bija atstājis Vivi posteni netālu no Matadi, ieradās Stenlija baseinā 1882. gada 3. decembrī. Būvējot ceļu no Vivi uz Isangilu, Stenlijs gandrīz divus gadus šķērsoja krāces, velkot līdzi 50 tonnas aprīkojuma, tostarp divus demontētus tvaikoņus un baržu. Pēc ierašanās Stenlija baseinā vietējais karalis Makoko no Anziku karalistes piešķīra viņam netālu no Kintambo zemes gabalu pilsētas celtniecībai. Neskatoties uz cita netālu esoša karaļa Ngaliemas naidīgumu, viņš nolēma sākt Leopoldvilas celtniecību. Mūsdienās Kinšasas iedzīvotāju skaits ir ap 17 miljoniem, un tā ir viena no visstraujāk augošajām megapilsētām pasaulē.

## Emina Pašā glābšanas ekspedīcija (1887—1890)
1886. gadā Stenlijs vadīja Sudānas Ekvatorijas gubernatora Emina Pašā glābšanas ekspedīciju, kuru apdraudēja mahdistu spēki. Karalis Leopolds II pieprasīja, lai Stenlijs izvēlētos garāko ceļu pa Kongo upi, cerot iegūt vairāk teritorijas un varbūt pat Ekvatoriju. Pēc milzīgām grūtībām un lieliem cilvēku zaudējumiem Stenlijs 1888. gadā satika Eminu, uzzīmēja Ruvenzori kalnu grēdas un Edvarda ezera karti un 1890. gada beigās kopā ar Eminu un viņa izdzīvojušajiem sekotājiem iznāca no iekšzemes. Neskatoties uz panākumiem, šī ekspedīcija aptraipīja Stenlija vārdu citu ekspedīcijas eiropiešu rīcības dēļ. Armijas majoru Edmundu Masgreivu Bartelotu nogalināja afrikāņu nesējs pēc Bartelota ārkārtīgās nežēlības. Džeimss Sligo Džeimsons, īru viskija ražotāja *Jameson's* mantinieks, esot nopircis 10 gadus vecu meiteni un piedāvājis viņu kanibāliem, lai dokumentētu un ieskicētu, kā viņa tiek gatavota un ēsta. Stenlijs to uzzināja tikai tad, kad Džeimsons jau bija miris no drudža.

Ekspedīciju vainoja arī miega slimības izplatībā Centrālāfrikas un Austrumāfrikas apgabalos, kas iepriekš bija brīvi no šīs slimības, taču šī hipotēze ir strīdīga. Miega slimība šajos reģionos bija endēmiska jau paaudzēm ilgi un pēc tam uzliesmoja epidēmijās, koloniālajai tirdzniecībai turpmākajās desmitgadēs palielinot tirdzniecības apjomu visā Āfrikā.

## Vēlākie gadi
Atgriežoties Eiropā, Stenlijs apprecējās ar angļu gleznotāju Dorotiju Tenantu. Viņi adoptēja bērnu vārdā Denzils, kurš bija dēls vienam no Stenlija brālēniem, lai gan Stenlijs šo faktu slēpa no sabiedrības un, iespējams, pat no Dorotijas. Vēlāk, 1954. gadā, Denzils ziedoja aptuveni 300 priekšmetus Stenlija arhīvam Centrālāfrikas Karaliskajam muzejam Tervurenē, Beļģijā. Viņš nomira 1959. gadā.

Galvenokārt pēc sievas lūguma Stenlijs ieguva Lielbritānijas pilsonību un tika ievēlēts Parlamentā kā Liberālo unionistu deputāts, pārstāvot Ziemeļlambetu, amatā no 1895. līdz 1900. gadam. Viņam nepatika politika, un viņš neatstāja lielu iespaidu uz parlamentu. Viņš kļuva par seru Henriju Mortonu Stenliju, kad 1899. gada dzimšanas dienas apbalvošanas ceremonijā viņam piešķīra Pirts ordeņa bruņinieka Lielo krustu kā atzinību par viņa dienestu Britu impērijai Āfrikā. 1890. gadā karalis Leopolds II Stenlijam piešķīra Leopolda ordeņa Lielo kordonu.

Miris 1904. gada 10. maijā savās mājās Londonas Vaitholā.

## Pagodinājumi
[thumb|Stenlija memoriāls [Sentesafa|Sentesafā]]
Stenlija vārdā nosaukta bijusī slimnīca Sentesafā Velsas ziemeļos par godu viņa dzimšanai šajā apgabalā. Tā agrāk bija nabagmāja, kurā viņš pavadīja lielu daļu savas bērnības. 2011. gadā Stenlija piemiņas vietas uzstādīja Sentesafā un Denbi (Stenlija statuja ar izstieptu roku).

Taksoni, kas nosaukti par godu Stenlijam, ietver:

* saldūdens gliemezis *Gabbiella stanleyi* (E. A. Smith, 1877),
* saldūdens gliemežu ģints *Stanleya* (Bourguignat, 1885).

Stenlija vārdā nosaukts Stenlija kalns Ugandā, bet agrāk arī Stenlija ūdenskritumi un Stenlija dīķis Kongo baseinā.

## Atsauces

## Ārējās saites