Ošlapu kļava

**Ošlapu kļava** (*Acer negundo*) ir spēcīga un ātraudzīga koku, retāk krūmu suga, kuras dabiskais izplatības areāls atrodas Ziemeļamerikā, taču tā ir ieviesta un sekmīgi izplatījusies arī daudzviet Eiropā, tostarp Latvijā.

No pazīstamākajām kļavām ošlapu kļava atšķiras ar osim līdzīgajām lapām (citām kļavām lapas lielākoties nav saliktas). Parasti izaug līdz 15 m augstumam. Augus lieto kā malkas koksni, tie dod maz kvēpu un pelnu. Sausas augļkopas tiek izmantotas dekoratīvajā floristikā.

## Apraksts
Miza pelēkbrūna, nedziļi rievaina. Jaunie dzinumi ar zilganu apsarmi. Zari plaši izplesti. Lapas saliktas, veidotas no 3—7 (9) iegareni olveida, smailām lapiņām. Lielākā ir galotnes lapiņa. Lapām nepatīkama smarža.

Koks ir divmāju — vīrišķie un sievišķie ziedi ir nodalīti atsevišķos kokos. Vīrišķie ziedi ir sarkanīgi, skarveidīgos pušķos, bet sievišķie  — nokarenos dzeltenzaļos ķekaros. Latvijā zied no aprīļa beigām līdz maija vidum, pirms lapu plaukšanas. Sievišķos kokus var atšķirt pēc augļiem, kas nogatavojas rudenī, bet noturas zaros līdz nākamajam pavasarim.
thumb|left|150px|Ošlapu kļavas lapa
Augļi  — 3—4 cm gari dvīņspārnuļi, saauguma vietā veido šauru leņķi (parastajai kļavai saauguma vietā ir plats leņķis). Sēklas ir bez endospermas, divas līdz trīs reizes garākas par platumu, manāmi grumbainas. Sēklu masa salīdzinājumā ar citām kļavām ir neparasti augsta.

Koksne mīksta, drupana, viegla, ūdeņaina.

Eiropā ošlapu kļavas audzē kopš 17. gadsimta. Latvijā — no 20. gadsimta sākuma. Tās labprāt audzēja biškopji, jo tās bija starp pirmajiem putekšņaugiem. Ošlapu kļava ir invazīva suga, kurai raksturīga strauja izplešanās. Nonākot dabā, tā veido blīvas audzes un tā spēcīgi izmaina dabiskos biotopus. Labi jūtas arī sinantropos biotopos. Paātrina zemsedzes mineralizāciju un maina augsnes struktūru, piemērojot to savām vajadzībām.

2016. gadā ošlapu kļava ir nosaukta par Gada koku Latvijā. Latvijā tā uzskatāma par vienu no galvenajām svešzemju invazīvajām sugām, bet Krievijā daži avoti to uzskata par pat visnevēlamāko no tām, norādot, ka atšķirībā no citām kļavām, ošlapu kļavas putekšņi ir alergēni. Augam ir daudz dārzkopju kultivētu šķirņu, piemēram, *Argenteovariegata* ir ar sudrabainu līniju gar lapu malām, *Aurea* lapas ir zeltainas, *Odessanum* — saulainās vietās dzeltenas, *Aureomarginata* ar zeltītu līniju gar lapu malām, bet *Crispa* lapas ir ierullētas.

Visvairāk izplatījušās un vislielākās audzes Latvijā ir upju ielejās (Daugavas, Lielupes, arī Abavas, Salacas un Aiviekstes). Upju ielejas ar tekošu ūdeni ir viens no galvenajiem izplatīšanās veidiem, jo sēklas ūdenī spēj izdzīvot līdz pat sešām nedēļām un spēj uzdīgt vēl pirms nonākšanas uz sauszemes. Biežāk, īpaši sievišķie eksemplāri, aug vidēji mitrā, auglīgā augsnē, taču spēj augt arī relatīvi sausās vietās — nogāzēs, klajumos un karjeros. Bieži sastopama pamestos laukos un pļavās, izgāztuvēs, gar ceļiem un dzelzceļiem, reizēm pat uz ēku jumtiem. Augs spēj veidot ātraudzīgus dzinumus ar noliekteņiem. Vairojas arī ar koksnainiem spraudeņiem. Reprodukcijas vecums atklātās vietās ar derīgiem augsnes apstākļiem var būt 5 gadi, bet krūmu stāvā mežos, kur valda konkurence par gaismu, tas var paildzināties līdz 15 gadiem un vairāk. Indivīdi, kuriem ir ierobežota gaismas pieejamība, saražo piecas reizes mazāk sēklu nekā indivīdi atklātā laukā. Ošlapu kļavas maksimālais vecums aptuveni ir 100 gadi, taču precīzi to noteikt nevar, jo tām nav izteiktu gada pieauguma gredzenu.

## Atsauces

## Ārējās saites