Panikas lēkme

**Panikas lēkme** ir pēkšņs intensīvu baiļu un diskomforta periods, kas var ietvert sirdsklauves, svīšanu, sāpes krūtīs vai diskomfortu krūtīs, elpas trūkumu, trīci, reiboni, nejutīgumu, apjukumu vai tuvojošos nolemtības vai kontroles zaudēšanas sajūtu. Parasti simptomi sasniedz maksimumu desmit minūšu laikā pēc sākuma un ilgst aptuveni 30 minūtes, bet ilgums var atšķirties no sekundēm līdz stundām. Lai gan tās var būt ārkārtīgi biedējošas un satraucošas, pašas panikas lēkmes nav fiziski bīstamas.

Panikas lēkmju būtiskās iezīmes paliek nemainīgas, lai gan sarežģītā DSM-IV terminoloģija dažādu panikas lēkmju veidu aprakstīšanai (ti, situācijai piesaistīta/noteikta, situācijai pakļauta un negaidīta/neparedzēta) tiek aizstāta ar terminiem negaidītas un paredzamās panikas lēkmes. Panikas lēkmes darbojas kā marķieris un prognostisks faktors diagnozes smagumam, gaitai un blakusslimībām daudzos traucējumos, tostarp, bet ne tikai, trauksmes traucējumos. Tādējādi panikas lēkmes var uzskaitīt kā specifikāciju, kas attiecas uz visiem DSM-5 traucējumiem.

Panikas lēkmes var izraisīt vairāki traucējumi, tostarp panikas traucējumi, sociālās trauksmes traucējumi, pēctraumatiskā stresa traucējumi, narkotisku vielu lietošanas traucējumi, depresija un medicīniskās problēmas. Panikas lēkmes var tikt aktivizētas vai rasties negaidīti. Smēķēšana, kofeīns un psiholoģiskais stress palielina panikas lēkmes risku. Pirms diagnozes noteikšanas ir jāizslēdz apstākļi, kas izraisa līdzīgus simptomus, piemēram, hipertireoze, hiperparatireoze, sirds slimības, plaušu slimības, narkotiku lietošana un disautonomija.

Panikas lēkmes ārstēšanai jābūt vērstai uz pamatcēloņiem. Tiem, kuriem ir bieži lēkmes, var izmantot psihoterapeitu vai medikamentus. Var palīdzēt arī elpošanas apmācība un muskuļu relaksācijas metodes. Ar panikas lēkmi sirgstošajiem ir lielāks pašnāvības risks.

Eiropā aptuveni 3% iedzīvotāju noteiktā gadā piedzīvo panikas lēkmes, savukārt Amerikas Savienotajās Valstīs tās skar aptuveni 11%. Tās ir biežāk sastopamas sievietēm nekā vīriešiem. Tās bieži sākas pubertātes vai agrīnā pieaugušā vecumā. Bērni un vecāki cilvēki tiek skarti retāk.

## Pazīmes un simptomi
Cilvēki ar panikas lēkmēm bieži ziņo par bailēm nomirt vai iegūt sirdslēkmi, mirgojošu redzi vai citiem redzes traucējumiem, vājumu vai sliktu dūšu, nejutīgumu visā ķermenī, elpas trūkumu un hiperventilāciju, vai ķermeņa kontroles zudumu. Daži cilvēki arī piedzīvo tuneļa redzi, galvenokārt tāpēc, ka asins plūsma atstāj galvu uz kritiskākām ķermeņa daļām aizsardzībās nolūkā. Šīs sajūtas var izraisīt spēcīgu vēlmi aizbēgt vai bēgt no vietas, kur sākās lēkme (sekas "cīņa vai bēgšana reakcijai", kurā hormons, kas izraisa šo reakciju, izdalās ievērojamā daudzumā). Šī reakcija pārpludina ķermeni ar hormoniem, īpaši epinefrīnu (adrenalīns), kas tam palīdz aizsargāties pret kaitējumu.

Panikas lēkmes var izraisīt, kad ir pārāk aktivizēta simpātiskā nervu sistēma (SNS), kura nav balansā ar parasimpātisko nervu sistēmu (PNS). Visbiežāk sastopamie simptomi ir trīce, aizdusa (elpas trūkums), sirds sirdsklauves, sāpes krūtīs (vai sasprindzinājums krūtīs), karstuma viļņi, aukstuma viļņi, dedzinošas sajūtas (īpaši sejas vai kakla rajonā), svīšana, slikta dūša, reibonis (vai neliels vājums), vājums galvā, smaga galva, hiperventilācija, parestēzijas (tirpšanas sajūtas), aizrīties vai nomākšana, grūtības pārvietoties, depersonalizācija un/vai derealizācija. Šie fiziskie simptomi tiek interpretēti ar trauksmi cilvēkiem, kuriem ir nosliece uz panikas lēkmēm. Tā rezultātā palielinās trauksme un veido pozitīvu atgriezenisko cilpu.

Elpas trūkums un sāpes krūtīs ir dominējošie simptomi. Daudzi cilvēki, kas piedzīvo panikas lēkmi, nepareizi tos attiecina uz sirdslēkmi un tādējādi meklē palīdzību neatliekamās palīdzības nodaļās. Tā kā sāpes krūtīs un elpas trūkums ir raksturīgi sirds un asinsvadu slimību simptomi, tostarp nestabila stenokardija un miokarda infarkts (sirdslēkme), izslēgšanas diagnoze (citu nosacījumu izslēgšana) jāveic pirms panikas lēkmes diagnosticēšanas. Tas ir īpaši svarīgi to darīt cilvēkiem, kuru garīgās veselības un sirds veselības stāvoklis nav zināms. To var izdarīt, izmantojot elektrokardiogrammu un garīgās veselības novērtējumus.

Panikas lēkmes atšķiras no citām trauksmes formām pēc to intensitātes un pēkšņas, epizodiskas dabas. Tās bieži piedzīvo kopā ar trauksmes traucējumiem un citiem psiholoģiskais nosacījumi, lai gan panikas lēkmes parasti neliecina par garīgiem traucējumiem.

## Patofizioloģija
Panikas lēkmes simptomi var likt personai justies, ka viņa ķermenis pienācīgi nedarbojas. Simptomus var saprast šādi. Pirmkārt, bieži vien bailes rodas pēkšņi, un to izraisošais stimuls ir mazs. Tas izraisa adrenalīna (epinefrīna) izdalīšanos, kas izraisa cīņas vai bēgšanas reakciju, kad organisms gatavojas smagai fiziskai aktivitātei, kā rezultātā palielinās simpātiskais nervus sistēmas tonuss. Tā rezultātā palielinās sirdsdarbība (tahikardija), paātrināta elpošana (hiperventilācija), ko var uztvert kā elpas trūkumu (aizdusu), un svīšana. Tā kā intensīva aktivitāte notiek reti, hiperventilācija izraisa oglekļa dioksīda līmeņa samazināšanos plaušās un pēc tam asinīs. Tas izraisa asins pH izmaiņas (elpceļu alkalozi vai hipokapniju), izraisot kompensējošu metabolisko acidozi, aktivizējot ķīmiskās jutības mehānismus, kas šo pH maiņu pārvērš veģetatīvās un elpošanas reakcijās.

Turklāt šī hipokapnija un adrenalīna izdalīšanās panikas lēkmes laikā izraisa vazokonstrikciju, kā rezultātā nedaudz samazinās asins plūsma galvā, kas izraisa reiboni un vājumu galvā.   Panikas lēkme var izraisīt to, ka cukura līmenis asinīs tiek novirzīts no smadzenēm uz galvenajiem muskuļiem. Neiroattēlveidošana liecina par pastiprinātu aktivitāti amigdalā, talāmā, hipotalāmā un smadzeņu stumbra reģionos, tostarp periakveduktālajā pelēkajā, parabrahiālajā kodolā un *Locus coeruleus*.  Jo īpaši ir ierosināts, ka amigdalai ir izšķiroša loma.  Paaugstinātas aktivitātes amigdalā (baiļu centrā) un smadzeņu stumbra kombinācija kopā ar samazinātu asins plūsmu un cukura līmeni asinīs smadzenēs var izraisīt smadzeņu prefrontālās garozas (PFC) aktivitātes samazināšanos.  Ir pierādījumi, ka trauksmes traucējumi palielina sirds un asinsvadu slimību (CVD) risku.  Slimajiem arī samazinās sirds ritma variabilitātes (HRV) mainīgums. 

### Sirds mehānisms
Panikas lēkmes var izraisīt sāpes krūtīs, tieši ietekmējot asinsriti koronārajos asinsvados. Panikas lēkme izraisa ievērojamu simpātisko nervu sistēmas aktivāciju, kas var izraisīt mazo koronāro asinsvadu vazokonstrikciju un mikrovaskulāru stenokardiju. Autonomās (veģetatīvās) nervu sistēmas aktivācija un hiperventilācija panikas lēkmju laikā var izraisīt koronāro artēriju spazmas (vazospazmas). Šis process var izraisīt išēmisku miokarda bojājumu un sāpes krūtīs, neskatoties uz normālu angiogrammu.

Personām ar koronāro artēriju slimību panikas lēkmes un psiholoģiskais stress var pastiprināt išēmiskās sāpes, palielinot miokarda vajadzību pēc skābekļa, jo palielinās sirdsdarbība, asinsspiediens, koronāro asinsvadu vazomotorais tonuss vai simpātiskā hiperaktivitāte, ko regulē autonomā nervu sistēma.   

### Sirds un asinsvadu slimība
Cilvēkiem, kuriem diagnosticēti panikas traucējumi, ir aptuveni divas reizes lielāks koronārās sirds slimības risks. Ir pierādīts, ka noteiktas stresa reakcijas uz depresiju palielina risku, un tie, kuriem diagnosticēta gan depresija, gan panikas traucējumi, ir gandrīz trīs reizes vairāk pakļauti riskam. 

## Atsauce

## Ārējās saites

*