Musine Kokalari

**Musine Kokalari** (dzimusi , mirusi ) bija albāņu prozas rakstniece un politiķe Albānijas pirmskomunistiskajā periodā. Viņa bija Albānijas Sociāldemokrātiskās partijas dibinātāja 1943. gadā. Kokalari bija viena no pirmajām publicētajām Albānijas rakstniecēm. Par īso iesaistīšanos politikā pēc Otrā pasaules kara viņu represēja Albānijas komunistiskais režīms, un viņai vairs nebija atļauts rakstīt. Viņa nomira nabadzībā un pilnīgā izolācijā.

## Dzīvesgājums

### Agrīnā dzīve
Musine piedzima albāņu ģimenē 1917. gada 10. februārī Adanā, Osmaņu Impērijā, Turcijas dienvidaustrumos. Viņas vectēvs Hamits Kokalari bija pabeidzis augstākās studijas teoloģijā un filozofijā Turcijā un tika uzskatīts par daļu no tā laika intelektuāļiem Ģirokastras apgabalā, no kura viņš bija cēlies. Viņas tēvs Rešati bija studējis jurisprudenci Stambulā, kur apmetās kopā ar ģimeni. Musine bija jaunākais bērns ģimenē, un viņai bija vēl trīs brāļi - Mumtazi, Vesimi un Hamiti, kuriem arī bija laba izglītība gan lingvistiski literārajā, gan juridiskajā jomā. Trīs gadus pēc viņas piedzimšanas Musines ģimene atgriezās Albānijā un apmetās savā dzimtajā pilsētā Ģirokastrā. Viņa uzauga turīgā ģimenē grāmatu, gramofona mūzikas un īpaši pasaku, stāstu un tradicionālo albāņu dziesmu vidū, vienlaikus pabeidzot arī daļu pamatskolas. Pēc tam viņa pārcēlās uz Tirānu, netālu no institūta *"Motrat Qiriazi"* un vidusskolas *"Nana Mbretneshë",* kur mācījās līdz 1937. gadam. Viņa rakstīja rakstus par literatūru, lingvistiku, filoloģiju, etnogrāfiju, kā arī pētīja albāņu intelektuālo aprindu folkloru, ar kurām jaunajai Musine bija iespēja nonākt saskarē. Par svarīgu atskaites punktu un kultūras padziļināšanas punktu Albānijas galvaspilsētā kļuva arī viņas brāļa Vesimi grāmatnīca *"Venus"* , tāpat kā viņas otra brāļa Mumtazi vadītā izdevniecība *"Mesagjeritë shqiptare"* , ar kuras starpniecību albāniski tika tulkoti un publicēti tādu rakstnieku kā Edgara Alana Po, Valtera Skota, Šekspīra, Omara Haijāma un Visentes Blasko Ibanjesa darbi. 

1937. gadā viņa sāka publicēt rakstus par sociāliem jautājumiem laikrakstā *"Shtipi"* , rakstot ar pseidonīmu *"Muza"* ('Mūza')*,* atvasinot to no sava vārda. 

1938. gadā Musine devās uz Romu, lai uzsāktu universitātes studijas Romas universitātē *"La Sapienza"* ('Saprāts'). Gadu vēlāk viņa uzrakstīja savu pirmo romānu ar nosaukumu *"Sic me thote nenua plakë"* ('Kā man stāstīja vecā māte'), kas tika publicēta tikai 1941. gadā Tirānā. Ar savām publikācijām Musine piesaistīja tālaika nozīmīgo albāņu rakstnieku Lasguša Poradeci, Ali Asllani un Ernesta Koliki interesi*.* Namika Resuli vadībā Musine strādāja pie doktora disertācijas par Naimu Frašeri (1846–1900). Veicot ilgstošus arhīvu pētījumus, kuros viņai palīdzēja dzejnieka Mithata Frašeri brāļadēls, viņa detalizēti ilustrēja daudzšķautņainos aspektus, kas padarīja Naimu Frašeri par albāņu nacionālās literatūras simbolu. Universitāti viņa beidza ar izcilību un ieguva doktora grādu literatūrā, kas notika laikā, kad 80% Albānijas iedzīvotāju vēl bija analfabēti. 

### Politiskā darbība un ieslodzījums
thumb|Tiesas procesā 1946. gadā
Otrajam pasaules karam tuvojoties beigām, politiskās neskaidrības situācijā Kokalari pati atvēra grāmatnīcu un tika uzaicināta kļūt par Albānijas Rakstnieku un mākslinieku līgas, kas tika izveidota 1945. gada 7. oktobrī Sejfulas Malešovas vadībā, biedri. Taču viņu vajāja komunistu veiktā viņas divu brāļu, Mumtaza un Vesimi, noslepkavošana bez tiesas 1944. gada 12. novembrī, un viņa atklāti pieprasīja taisnīgumu un atriebību. Tā kā 1944. gadā viņa pati bija cieši saistīta ar jaunizveidoto Albānijas Sociāldemokrātu partiju un tās preses orgānu *Zëri i lirisë* ("Brīvības balss"), viņa tika arestēta īslaicīgi 1945. gadā un atkārtoti 1946. gada 17. janvārī, terora un cietumnieku spīdzināšanas laikmetā, kas bija saistīts arī ar Malešovas arestu, un 1946. gada 2. jūlijā Tirānas militārā tiesa viņai piesprieda divdesmit gadu cietumsodu kā diversantei un tautas ienaidniecei. 

Tieši pirms apcietināšanas Kokalari bija nosūtījusi vēstuli Sabiedroto spēkiem, kas joprojām atradās Albānijas galvaspilsētā Tirānā. Savā vēstulē viņa aicināja uz brīvām vēlēšanām un vārda brīvību. 

### Izsūtījums un nāve
1964. gadā pēc 18 gadiem, kas pavadīti izolācijā un pastāvīgā uzraudzībā Bureļi pilsētiņas cietumā, viņa nākamos 19 dzīves gadus pavadīja izsūtījumā Rešeni pilsētā Albānijas ziemeļos, kur viņai darba nometnē bija jāstrādā celtniecībā. Viņai nekad neļāva atsākt rakstīšanu, un divreiz dienā bija jāatzīmējas policijā. 

Viņa nomira 1983. gada augustā, ārkārtīgā nabadzībā, pēc trīs gadu cīņas ar krūts vēzi, kurā viņai atteica pienācīgo medicīnisko aprūpi.

## Publikācijas
thumb|196x196px|Albānijā 2017. gadā izdota pastmarka
Divdesmit četru gadu vecumā viņa jau bija publicējusi 80 lappušu biezu desmit jaunības prozas stāstu krājumu savā dzimtajā tosku dialekta Ģirokastras izloksnē: "Kā man stāstīja vecā māte". Šis vēsturiskais krājums, ko spēcīgi iedvesmojusi dienvidalbāņu folklora un Ģirokastras sieviešu ikdiena, tiek uzskatīts par pirmo literāro darbu, ko jebkad sarakstījusi un publicējusi sieviete Albānijā. Vērtību tam piedod dzīvīgais vietējais dialekts un reģionā valdošo tikumu apraksts. Kokalari grāmatu nosauca par "pagājušās pasaules spoguli, pārejas ceļu no meitenes dzīves ar tās melodijām un pirmajiem laulības gadiem uz pieaugušas sievietes pasauli, kuru atkal saista smagas verdzības ķēdes patriarhālā fanātismā".

1943. gada vidū Musine kopā ar Nedžimiju Džuglini Hodžu nodibināja žurnālu sievietēm "Shqiptarja e Re". Šis žurnāls turpināja iznākt visā okupācijas laikā un bija pirmais kanāls sieviešu stāstiem pēc albāņu atbrīvošanas, un to izdeva Albānijas Apvienotā sieviešu organizācija, kuras priekšsēdētāja bija Nedžimija Hodža no 1946. gada līdz 1952. gadam. Musines rakstnieces prasmes un talants ļāva to izdot pat viņas aresta tiesas procesa laikā 1946. gada jūnijā. Šis pats žurnāls bija spiests viņu nosaukt par teroristi un aicināja "Tautas tiesu" piespriest Musinei Kokalari bargāko sodu. Trīs gadus vēlāk, neskatoties uz Otrā pasaules kara likteņa līkločiem, Kokalari, kurai tobrīd bija divdesmit septiņi gadi, varēja publicēt garāku īso stāstu un skeču krājumu ar nosaukumu "Kā dzīve šūpojās" (*Sa u-tunt jeta*) 1944. gadā 348 lappušu apjomā, kas – lai arī cik īsu brīdi – nostiprināja viņas kā saturīgas rakstnieces daiļradi. Trešais viņas tautas pasaku sējums saucās "Ap pavardu" (*Rreth vatrës*), arī izdots 1944. gadā. Vienlaikus autore turpināja darbu folkloristikas jomā, savācot ievērojamu daudzumu leģendu un pasaku no daudzām Albānijas pilsētām un reģioniem. Pēc viņas aresta valdošais režīms iznīcināja daudzus viņas darbus, kas bija pieejami publiskajā telpā. Starp šiem darbiem bija arī 1940. gadā publicējtā itāļu-albāņu lingvistikas vārdnīca. 1972. gadā Musine slepenībā pabeidza grāmatu ar nosaukumu "Kā radās Sociāldemokrātiskā partija". Šajā grāmatā viņa saglabā tos pašus antikomunistiskos uzskatus un izskaidro savu progresīvo demokrātisko alternatīvu. Viņai izdevās slepeni saglabāt šo darbu, nosūtot to savam brāļadēlam Platonam Kokalari kā daļu no rakstu krājuma ar nosaukumu "Saglabāsim savas morālās vērtības, cik vien varam".

## Atpazīstamība
Kokalari bija viena no pirmajiem 30 ieslodzītajiem rakstniekiem, ko 1960. gadā iekļāva Triju komitejas (PEN priekšteča) sarakstā. 1993. gadā Albānijas prezidents pēcnāves kārtā pasludināja Kokalari par "Demokrātijas mocekli", un viņas vārdā nosaukta skola Tirānā. 2024. gadā ar Zviedrijas valdības atbalstu Ģirokastrā atklāja viņai veltītu muzeju. 

Viņa ir viena no galvenajām tēmām eseju krājumā "*No Man's Lands: eight extraordinary women in Balkan history"*, ko sarakstījuši angļu-kosoviešu rakstnieki Elizabete Govinga un Roberts Viltons.

## Atsauces

## Ārējās saites