open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Jaši

**Jaši** (), dažkārt arī **Jasi**, ir pilsēta Rumānijas galējos austrumos pie Prutas pietekas Bahlui, netālu no Moldovas robežas. Rumānijas otrā lielākā pilsēta. Senā Moldāvijas galvaspilsēta.

Jaši ir viens no svarīgākajiem rumāņu kultūras centriem, šeit atrodas vecākā Rumānijas universitāte un slavena konservatorija.

Jašos dzīvojis rumāņu literatūras klasiķis Mihajs Eminesku (*Mihai Eminescu*).

## Vēsture
thumb|200px|left|Jašu kultūras pils
Jaši pirmoreiz rakstos minēti 1408. gadā. Ap 1564. gadu Moldāvijas princis Aleksandru Lepušneanu pārvietoja Moldāvijas galvaspilsētu no Sučevas uz Jašiem. 1640. gadā Vasile Lupu tajā nodibināja pirmo skolu rumāņu valodā.

1513. gadā pilsētu nopostīja tatāri, 1538. gadā - osmaņi, bet 1686. gadā - krievi.

1792. gadā Jašos tika parakstīts Jasu miera līgums starp Krieviju un Turciju, kurā tika nostiprināta Krievijas ietekme Melnās jūras piekrastē.

1821. gadā pilsētu ieņēma grieķu nacionālā varoņa Aleksandra Ipsilanta (*Αλέξανδρος Υψηλάντης*) karaspēks.

Jaši bija Moldāvijas galvaspilsēta līdz 1859. gadam, kad, apvienojoties Moldāvijai un Valahijai, izveidojās mūsdienu Rumānija, par kuras galvaspilsētu kļuva Bukareste.

Pirmā pasaules kara (1916. gada decembris - 1918. gada novembris) laikā Jaši bija Rumānijas faktiskā galvaspilsēta, jo Bukaresti bija ieņēmis Centrālo valstu karaspēks.

2. pasaules kara laikā, 1944. gada 2. - 4. maijā pie Jašiem vācu un rumāņu spēkiem izdevās atsist padomju armijas uzbrukumu, tomēr tā paša gada jūlijā Jasu-Kišiņevas operācijas ietvaros Jašus ieņēma padomju armija.

Nikolaje Čaušesku valdīšanas laikā daudzas no Jašu vēsturiskās apbūves ēkām tika nopostītas un to vietā uzceltas standartmājas.

## Cilvēki
* Korneliju Kodrianu (*Corneliu Zelea Codreanu*) ( 1899-1938) - politiķis, leģionāru vadonis
* Mihals Kogalčeanu (*Mihail Kogălniceanu*) (1817-1891) - politiķis, pirmais Rumānijas premjers
* Aleksandru Ksenopols (*Alexandru Xenopol*) (1847-1920) - vēsturnieks
* Aleksandru Kūza (*Alexandru C. Cuza*) (1857-1947) - politiķis un teorētiķis
* Džordžs Palade (*George Palade*) (1912–2008) - biologs (šūnu pētniecība)
* Dimitrije Sturdza (*Dimitrie Sturdza*) (1833-1914) - valstsvīrs

## Atsauces

## Ārējās saites
Inna Žukova

**Inna Žukova** (, ; dzimusi  Krasnodarā, PSRS) ir bijusī baltkrievu vingrotāja, startējusi mākslas vingrošanā.

Viņa sāka nodarboties ar māksliniecisko vingrošanu 4 gadu vecumā, 1990. gadā. Sākotnēji viņa trenējās Krievijā, bet vēlāk tika uzaicināta trenēties Baltkrievijā pie treneres Irinas Leparskas, kas jau bija trenējusi vairākus ievērojamus vingrotājus.

Profesionālas karjeru uzsākusi 2001. gadā. 2004. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Atēnās ieguva 7. vietu daudzcīņā ar 100,575 punktiem (riņķi 25,00, bumba 25,300, vāles 25,200, lente 25,075). 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Pekinā daudzcīņā izcīnīja sudraba medaļu.
Pēc 2008. gada vasaras olimpiskajām spēlēm, paziņojusi par profesionālās karjeras beigām.

## Ārējās saites

* Starptautiskais vingrošanas žurnāls 
* Publikācija La Gazzetta del Mezzogiorno
Dante Aligjēri

**Dante Alighieri** vai **Alighiero**, kristīts **Durante di Alighiero degli Alighieri**  (; dzimis 1265. gada maijā vai jūnijā, miris ) bija itāļu dzejnieks un filozofs, viens no itāļu literārās valodas pamatlicējiem.

Dantes "Komēdija" (Bokačo vēlāk to nosauca par "Dievišķo komēdiju" ()) tiek uzskatīta vienlaikus par vienu no izcilākajiem darbiem gan viduslaiku, gan renesanses literatūrā. Dantes mūza ir bijusi Beatriče, kuru viņš iepazina 9 gadu vecumā, kad viņai bija 8 gadi. Visu mūžu Beatriče ir viņa dievinātā. Daudz darbu ir veltīti viņai, viņa darbojas arī "Dievišķajā komēdijā". Citi nozīmīgi Dantes darbi ir *Convivio* ("Dzīres"), *La vita nuova* ("Jaunā dzīve"). Dantes traktāts "Par tautas valodu" (latīņu valodā) tiek uzskatīts par pirmo zinātnisko darbu romāņu valodniecībā.

## Biogrāfija
thumb|220px|Glezna ''Incipit Vita Nova'' ("Sākas jauna dzīve"), kurā attēloti Dante Aligjēri un Beatriče Portinari dārzā (1903. gads, Sezare Sakaggi)
Dzimis Florencē. Precīza Dantes dzimšanas diena nav zināma, lai gan tiek uzskatīts, ka piedzimis 1265. gadā. Šis datums tika iegūts no dažām autobiogrāfiskām atsaucēm *Vita Nuova* un un vairākās vietās "Dievišķajā komēdijā", it īpaši *Inferno* pirmajās rindās.

Iesaistījās politikā gvelfu partijas pusē. Vēlāk gvelfi sadalījās t.s. baltajos (arī Dante) un melnajos gvelfos. Kad melnie gvelfi 1301. gadā Florencē guva virsroku, Dante bija spiests palikt trimdā. Florences pilsētas lēmums par Dantes trimdu tika atcelts tikai 2008. gadā — pēc vairāk nekā 700 gadiem.

Par Dantes dzīvi trimdā nav daudz informācijas. Zināms, ka vēlāk viņš dzīvoja Veronā, Sarcanā, Lukā. 1318. gadā pārcēlās uz Ravennu. 1321. gadā Danti nosūtīja diplomātiskā misijā uz Venēciju. Atpakaļceļā no Venēcijas Dante saslima ar malāriju un 56 gadu vecumā nomira. Apglabāts Ravennā.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Dievišķā komēdija
Čingizs Aitmatovs

**Čingizs Aitmatovs** (, ; dzimis , miris ) bija kirgīzu rakstnieks. Č. Aitmatovs rakstīja gan kirgīzu, gan krievu valodā.

Čingiza Aitmatova zināmākie darbi ir:
* "Sarežģītā pāreja (*Трудная переправа*, 1956)
* "Aci pret aci" (*Лицом к лицу*, 1957)
* "Džamila" (*Джамиля*, 1958)
* "Pirmais skolotājs" (*Первый учитель*, 1962)
* "Kalnu un stepju stāsti" (*Повести гор и степей*, 1963)
* "Ardievu, Gulsari!" (*Прощай, Гульсары!*, 1966)
* "Baltais kuģis" (*Белый пароход*, 1970)
* "Uzkāpšana Fudzi" (*Восхождение на Фудзияму*, 1973)
* "Un garāka par mūžu diena ilgst..." (*И дольше века длится день*, 1980)
* "Pieresvieta" (*Плаха*, 1986)

## Ārējās saites

* Leģenda par mankurtu no romāna "Un garāka par mūžu diena ilgst"
* Nekrologs
Ivo Andričs

**Ivo Andričs** (, dzimis , miris ) bija Bosnijas horvātu ģimenē dzimis dienvidslāvu rakstnieks. 1961. gada Nobela prēmijas literatūrā ieguvējs. Rakstīja serbu valodā, lai gan daļa agrīno darbu rakstīti arī horvātiski. Viņa pazīstamākais darbs ir romāns "Tilts pār Drinu" (izdots arī latviski).

Ivo Andričs bijis arī Dienvidslāvijas diplomāts pirms Otrā pasaules kara (1939. gadā kļuva par Dienvidslavijas sūtni Vācijā). Lielu daļu no saviem pazīstamākajiem darbiem sarakstījis Belgradā, kara laikā. Pēc Otrā pasaules kara ieņēma dažādus, galvenokārt ceremoniālus, amatus komunistiskās Dienvidslāvijas valdībā (kopš 1954. gada - Dienvidslāvijas Komunistiskās partijas biedrs).

## Latviski izdotie Andriča darbi

* "Tilts pār Drinu. Višehradas hronika" (1958)
* "Jaunkundze : Nolādētais pagalms" (1981)
* "Grāmata un citi stāsti : tulkotāja Vinifreda Krauča atcerei" (2009)

## Ārējās saites

* Andričs Nobela prēmijas mājaslapā
Orbitālā observatorija

thumb|Orbitālās observatorijas attēlojums.
**Orbitālā observatorija** (no  "sliede", "ceļš" + *observare* "novērot"), pazīstama arī kā **kosmiskā observatorija** jeb vienkārši kā **kosmiskais teleskops**, ir Zemes mākslīgais pavadonis, kas galvenokārt paredzēts dažādu astronomisko objektu novērojumiem no kosmosa — Zemes orbītā.

Orbitālās observatorijas visbiežāk tiek izmantotas, lai detalizētāk novērotu attālas zvaigznes, galaktikas, komētas, kā arī speciālos gadījumos citplanētas, kas atrodas ārpus Saules sistēmas.

## Skatīt arī

* Džeimsa Veba kosmiskais teleskops (*JWST*)
* Habla kosmiskais teleskops (*HST*)
* Rentgenstaru observatorija ''Chandra'' (*CXO*)
* Spicera kosmiskais teleskops (*SST*)
* *[[Transiting Exoplanet Survey Satellite]]* (*TESS*)

## Ārējās saites

* ''ScienceDaily'' mājaslapas ieraksts
Gijoms Apolinērs

Apolinērs (pa kreisi) 1914. gadā kopā ar Andrē Ruveiru (''André Rouveyre'')|thumb|300px

**Gijoms Apolinērs** (, dzimis , miris ) bija poļu izcelsmes franču dzejnieks, dramaturgs, rakstnieks un mākslas kritiķis. 

## Dzīvesgājums
Dzimis kā Vilhelms Alberts Vlodzimežs Apolinārijs Kostrovickis () 1880. gadā Romā, viņa māte Angelika Kostrovicka bija cēlusies no Navahrudakas, tēvs nezināms. 1899. gadā viņš pārcēlās uz dzīvi Parīzi, kur franciskoja savu vārdu uz Gijoms Apolinērs. Sadarbojās un pazina Pablo Pikaso, Ģertrūdi Stainu, Maksu Žakobu, Andrē Bretonu, Andrē Derēnu, Blēzu Sandrāru, Žanu Kokto, Eriku Satī, Osipu Zadkinu, Marku Šagālu, Marselu Dišānu un citus. Pirmā pasaules kara laikā guva smagu galvas ievainojumu. Miris spāņu gripas epidēmijas laikā.

## Darbi
Apolinērs ir vārda sirreālisms autors un tiek uzskatīts par vienu no šī mākslas virziena literatūras aizsācējiem, šajā ziņā īpaši jāmin 1917. gada luga "Tirēsija krūtis" (*Les Mamelles de Tirésias*). Apolinērs pazīstams arī ar savu 1913. gadā izdoto dzejoļu krājumu “Spirti” (*Alcools*), kas 1999. gadā laikraksta "Le Monde" veiktajā aptaujā "100 gadsimta grāmatas" ierindots 17. vietā.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Apolinēram veltīta mājaslapa 
* Apolinēra darbi ''Project Gutenberg''
Dante

**Dante** var būt:

* Dante Aligjēri (*Dante Alighieri*; 1265—1321) — itāļu dzejnieks un filozofs,
* Džo Dante (*Joe Dante*; 1946) — amerikāņu kinorežisors, montāžists un aktieris.
Džordžs Gordons Bairons

**Džordžs Gordons Noels Bairons, sestais barons Bairons** (, dzimis , miris ) bija angļu dzejnieks, viens no nozīmīgākajiem angļu romantisma literatūras pārstāvjiem. Lorda Bairona nozīmīgākie darbi ir poēmas “Čailda Herolda svētceļojums” (*Childe Harold's Pilgrimage*), “Dons Žuans” (*Don Juan*) un “Gjaurs” (*The Giaour*).

Džordžs Gordons Bairons bija pazīstams ne tikai ar savu literāro darbību, bet arī ar visai vētraino dzīvi, piemēram, ticis apsūdzēts asinsgrēkā, un asajiem politiskajiem uzskatiem (iestājies par radikālām sociālām reformām, aizstāvējis katoļu tiesības). Lords Bairons grieķu pusē piedalījies Grieķijas neatkarības karā pret turkiem.

## Biogrāfija

Džordžs Gordons Bairons (vēlāk viņš savam vārdam pievienoja ‘Noels’) ir dzimis  Lielbritānijas Karalistes galvaspilsētā Londonā. Viņš bija vienīgais bērns Džona Bairona un viņa otrās sievas Ketrīnas Gordonas ģimenē. Ketrīna Gordona ir nākusi no Skotijas. Lords Bairons bija sestais barons Bairons no izzūdošās Baironu aristokrātu dzimtas. Šāda izcelsme padarīja viņu pašapzinīgu lielāko dzīves daļu. Tēvs pameta ģimeni vēl tad, kad Bairons bija jauns, savukārt māte slimoja ar šizofrēniju. Tā rezultātā viņam trūka disciplīnas un mērenības.

1798. gadā, 10 gadu vecumā, Džordžs mantoja sava vectēva brāļa Viljama Bairona titulu un tika oficiāli atzīts par lordu Baironu. Divus gadus vēlāk sāka mācīties Herovas skolā (*Harrow School*), kur piedzīvoja savas pirmās seksuālās attiecības gan ar vīriešiem, gan sievietēm. 1803. gadā Bairons iemīlējās savā attālajā māsicā Mērijā Čevortā (*Mary Chaworth*), un šī mīlestība ir aprakstīta vairākos dzejoļos, tostarp *Hills of Annesley* un *The Adieu*.

## Darbi latviešu valodā
* Lords Bairons. "No Čailda Herolda pirmā dziedājuma". Atdz. Eriks Ādamsons. *Daugava* 1939, Nr. 1, 20.-29.lpp.
* Lords Bairons. *Manfreds*. Atdz. Andrejs Johansons, Viljama Metjūsa pēcvārds. Rīga: Grāmatu zieds, 1940.
* Džordžs Gordons Bairons. "Šijonas gūsteknis". Atdz. Eriks Ādamsons. *Angļu dzejas antoloģija*. Sast. Anšlavs Eglītis un Viljams Metjūss. Rīga: Valters un Rapa, 1940, 104.-116. lpp.
* Dž. G. Bairons. *Izlase*. Rīga: Latvijas Valsts izdevniecība, 1956.
* Džordžs Gordons Bairons. Dzejoļi("Lok-na-Gars", "Grieķu cīnītāju dziesma", "Vārsmas raudošai karaļmeitai", "Ir tavas dienas beigušās", "Stances Augustei", "Stances", "Krēsla", "Manā trīsdesmit sestajā dzimšanas dienā", "Atvadu dziesma", "Paliec sveika", "Sonets Šiljonas cietoksnim", "Prometejs""). *Pasaules tautu lirika*. Rīga: Latvijas Valsts izdevniecība, 1959, 310.-321. lpp.
* Džordžs Gordons Bairons. *Ebreju melodijas*. Atdz. Austra Aumale. Rīga: Zvaigzne, 1993.

## Atsauces

## Ārējās saites
MU

**MU** var nozīmēt:
* Maurīcijas ISO 3166-1 kods
* Mančestras "United" — futbola klubs
* MU Online — datorspēle
* .mu — Maurīcijas augšējā līmeņa domēns
Rīgas dome

**Rīgas dome** ir Rīgas pilsētas pašpārvaldes augstākā iestāde. Sastāv no 60 deputātiem, ko ievēl reizi četros gados pašvaldību vēlēšanās. Kopš 2003. gada tā darbojas atjaunotajā Rātsnama ēkā Rātslaukumā 1, Vecrīgā. Pašreizējais Rīgas domes priekšsēdētājs ir Viesturs Kleinbergs (Progresīvie).

## Vēsture
Rīgas pašpārvaldi agrāk veica Rīgas rāte (1225—1878), Rīgas pilsētas dome (1878—1917), Rīgas strādnieku deputātu padome (1919), Rīgas pilsētas dome (1919—1940), Rīgas pilsētas pagaidu izpildkomiteja (1941), Rīgas pilsētas darbaļaužu deputātu padome, Rīgas pilsētas Tautas deputātu padome (1944—1992).

## Struktūra
Domes darbību nodrošina Domes priekšsēdētājs, Domes priekšsēdētāja vietnieki, Rīgas pilsētas izpilddirektors un viņa vietnieks, kā arī Pašvaldības administrācijas darbinieki. Rīgas domes priekšsēdētājam šajā sasaukumā ir četri vietnieki.

### Komitejas
* finanšu un administrācijas lietu komiteja,
* sociālo jautājumu komiteja,
* pilsētas attīstības komiteja,
* mājokļu un vides komiteja,
* pilsētas īpašuma komiteja,
* izglītības, kultūras un sporta komiteja,
* satiksmes un transporta lietu komiteja,
* drošības, kārtības un korupcijas novēršanas jautājumu komiteja.

### Centrālā administrācija
Pašvaldības administrācija sastāv no Pašvaldības centrālās administrācijas, Pašvaldības kompetencē esošo nozaru vadošajām iestādēm un Domes departamentiem pakļautām Pašvaldības iestādēm, Pašvaldības aģentūrām, kā arī Pašvaldības administrācijas institūcijām ar īpašu statusu. Pašvaldības administrācija ir organizēta vienotā hierarhiskā sistēmā.

Rīgas pilsētas izpilddirektors nodrošina normatīvo aktu, kā arī citu Domes lēmumu, Domes priekšsēdētāja rīkojumu izpildi pakļautībā esošajās Pašvaldības iestādēs, Centrālās administrācijas struktūrvienībās.

## Frakcijas
thumb|240px|Rīgas domes frakcijas termiņa sākumā

### Termiņa sākumā

Frakcijas pēc ievēlēšanas, termiņa sākumā.

### Pašlaik

Kopš 2025. gada 27. jūnija Rīgas domē darbojas septiņas deputātu frakcijas un no 2026. gada 16. februāra — divi neatkarīgaie deputāti. Minimālais deputātu skaits frakcijā ir trīs.

## Priekšsēdētāji
[thumb|150px|[Viesturs Kleinbergs]]

* Andris Teikmanis (1990—1994);
* Māris Purgailis (1994—1997);
* Andris Bērziņš (1997—2000);
* Andris Ārgalis (2000—2001);
* Gundars Bojārs (2001—2005);
* Aivars Aksenoks (2005—2007);
* Jānis Birks (2007—2009);
* Nils Ušakovs (2009—2019);
* Dainis Turlais (2019);
* Oļegs Burovs (2019—2020);
* Pagaidu administrācija: Edvīns Balševics, Artis Lapiņš, Aleksejs Remesovs (2020);
* Mārtiņš Staķis (2020—2023);
* Vilnis Ķirsis (2023—2025);
* Viesturs Kleinbergs (2025—*pašlaik*)

## Atsauces

## Ārējās saites

* Rīgas dome pilsētas pašvaldības portālā
* Rātslaukums un Melngalvju nams portālā "Cita Rīga"
Košice

Skats no Košices katedrāles torņa uz Košices valsts teātri un galveno ielu|thumb|250px

**Košice** () ir Slovākijas otrā lielākā pilsēta. Atrodas valsts austrumos pie Hornādas upes. Košices apgabala centrs. Slovākijas Konstitucionālās tiesas mītnes vieta. Saglabājies relatīvi liels vēsturiskais centrs.

Vēsturiski pazīstama ar savu ģerboni. Tas piešķirts 1369. gadā un ir pirmais ģerbonis Eiropā, kas piešķirts pilsētai.

Katru gadu oktobra mēneša pirmajā svētdienā notiek Košices maratons — vecākais tradicionālais maratons Eiropā (no 1924. gada). Kopš 1962. gada pilsētā bāzēts hokeja klubs *[[HC Košice]]*, kas divreiz izcīnījis Čehoslovākijas, bet sešreiz — Slovākijas čempiones titulu.

## Vēsture
No 11. gadsimta līdz pat 1918. gadam Košice ietilpa Ungārijā. Rakstos pilsēta pirmoreiz minēta 1230. gadā. Atrazdamies ceļu krustojumā, tā ātri kļuva par Slovākijas (toreiz Augšungārijas) austrumdaļas galveno pilsētu. 1369. gadā tai tika piešķirts ģerbonis — pirmais pilsētas ģerbonis Eiropā.

1374. gadā Ungārijas un Polijas karalis Lajošs I Lielais Košicē izdeva Košices privilēģiju, kura atļāva tronī kāpt Lajoša meitai Jadvigai. 15. gadsimtā Košice (ungāru pilsētas nosaukums **Kaša** (*Kassa*)) spēlēja vadošo lomu Pentapolitānā — galveno Ausrumslovākijas pilsētu savienībā.

17. gadsimta beigās un 18. gadsimta sākumā Košice bija ungāru nacionālā varoņa Ferenca II Rākoci sacelšanās pret Hābsburgiem galvenais centrs.

1918. gadā Košice iekļāvās Čehoslovākijas sastāvā. 1919. gadā Košice īsu brīdi bija Slovākijas Sociālistiskās Republikas galvaspilsēta.

Otrā pasaules kara laikā saskaņā ar Vīnes arbitrāžām Košice iekļāvās Ungārijas sastāvā. Pēc kara Košice tā atkal tika piešķirta Čehoslovākijai. 1945. gada aprīlī Košicē tika nodibināta PSRS atbalstīta valdība, kas vēlāk pārņēma varu valstī.

Kopš 1993. gada — neatkarīgās Slovākijas sastāvā. 2013. gadā Košice kopā ar Marseļu bija Eiropas kultūras galvaspilsētas statusā.

## Ekonomika
Pilsētā atrodas liels kompānijas *[[U. S. Steel Košice]]* metalurģiskais kombināts.

## Celtnes
* Austrumslovākijas galerija (*Východoslovenská galéria*) (1779) (bij. rātsnams)
* Bendes bastions (ap 1500) ar Rākoci memoriālo māju
* Sv. Elizabetes doms (*Dóm sv. Alžbety*) (1378-1508) — gotiska katedrāle, Fernca II Rākoci kaps
* Košices Valsts teātris (*Štátne divadlo Košice*) (1879-1899) — neobaroks

## Iedzīvotāji
Pēc nacionālā sastāva 73,8% no pilsētas iedzīvotājiem ir slovāki. Pēc reliģiskās piederības — katoļi (45%), nereliģiozi (16,6%), grieķu katoļi (6,12%).

Košice ir Šveices tenisistes Martinas Hingisas (*Martina Hingis*, 1980), ungāru rakstnieka Šāndora Mārai (*Márai Sándor*, 1900 — 1989), ungāru politiķa Ferenca Sālaši (*Szálasi Ferenc*, 1897-1946), politiķa Rūdolfa Šustera (*Rudolf Schuster*, 1934) dzimtā pilsēta.

## Atsauces

## Ārējās saites
Acetilēns

**Acetilēns** (no  — etiķis — un  — viela; **etīns**, C2H2) ir vienkāršākais alkīns — ogļūdeņradis ar trīskāršo saiti molekulā. Acetilēns ir bezkrāsaina, degtspējīga gāze, kas šķīst acetonā. Acetilēnu var iegūt, kalcija karbīdam reaģējot ar ūdeni, vai arī pirolizējot metānu. Saspiestā un sašķidrinātā veidā acetilēns ir nestabils un var spontāni sadalīties, tāpēc to uzglabā, izšķīdinātu acetonā, vai arī iegūst uz vietas. Acetilēnu lieto metināšanai un metālapstrādei (dzelzs virsmas cietināšanai). Acetilēnu agrāk lietoja arī par ķīmisko izejvielu, taču šādiem mērķiem mūsdienās vairāk lieto naftas ogļūdeņražus, jo tie ir lētāki.

Acetilēna jonizācijas potenciāls ir 11,4 eV.

## Skatīt arī
* Organiskās vielas

## Atsauces
Onorē de Balzaks

**Onorē de Balzaks** (, , dzimis , miris ) bija franču romānu rakstnieks, dramaturgs un literatūrkritiķis. Viņa *[[magnum opus]]* sastāv no vairāk nekā 90 romāniem un lugām, kurus kopumā dēvē par “Cilvēcisko komēdiju” (*La Comédie humaine*), kurā attēlota Francijas sabiedrība Burbonu restaurācijas (1815–1830) un Jūlija monarhijas (1830–1848) laikā, tas ir, pēc Napoleona Bonaparta valdīšanas laika, kas beidzās 1815. gadā. Balzaks kopā ar Gistavu Flobēru tiek dēvēti par reālisma literatūras tēviem.

Onorē de Balzaks rakstījis arī lugas, esejas un humoristiskus stāstus. Balzaks rakstīja dažāda žanra romānus, piemēram, filozofisko romānu “Nezināmais šedevrs”, fantastikas romānu “Šagrenāda” vai dzejas romānu “Lilija ielejā”.

## Atsauces

## Ārējās saites

* 
* 
* 
* 
*
Mikado

**Mikado** ( vai 御門 — ‘diženi vārti’) ir senākais imperatora tituls Japānā, mūsdienās nomainīts ar *[[tenno]]*.

## Atsauces
Karena Bliksena

thumb|Karena Bliksena (1957)
**Karena Bliksena** (), dzimusi kā **Dinesena** () , mirusi ), bija dāņu rakstniece. Viņa bija pazīstama arī ar pseidonīmiem Īzaks Dinesens (*Isak Dinesen*) un Pjērs Andrezels (*Pierre Andrezel*). Bliksena ir rakstījusi gan dāņu, gan angļu valodā.

## Biogrāfija
Karena Bliksena dzimusi Dānijai piederošajā Zēlandes salā. 1914. gadā viņa apprecējās ar savu zviedru brālēnu baronu Broru fon Bliksenu-Fineki (*Baron Bror von Blixen-Finecke*). Šīs laulības notika pēc Karenas neveiksmīgas iemīlēšanās viņa dvīņubrālī. 1914. gadā pāris pārcēlās uz Keniju, kur viņi izlietoja savus ietaupījumus, lai ierīkotu kafijas plantāciju. Abi laulātie bija visnotaļ atšķirīgi gan izglītībā, gan temperamenta ziņā, turklāt Brors Bliksens savai sievai bija neuzticīgs. Pirmā laulības gada beigās Karenai tika diagnosticēts sifiliss, ar kuru viņa slimoja īpaši smagā formā. Bliksena domāja, ka sifilisu pārmantojusi no vīra. Viņai tika izrakstīts dzīvsudrabs un arsēns, kas viņas laikā bija slimības ārstēšanas līdzekļi. Tomēr viņas slimības vēsture neapstiprina sifilisa diagnozi vēlīnā dzīves posmā. Tiek uzskatīts, ka daži no viņas vēlākajiem simptomiem bija smago metālu saindēšanās rezultāts. Bliksenu pāris izšķīrās 1925. gadā, lai gan abi dzīvoja atsevišķi jau kopš 1921. gada.

1918. gadā Kenijā Karena sastapa angli Denisu Finču Hatonu (1887—1931), kurš bija safari mednieks. Pēc Karenas šķiršanās viņiem izveidojās cieša draudzība, kura, iespējams, pārauga ilglaicīgās attiecības. Deniss gāja bojā, avarējot privātajai lidmašīnai 1931. gadā. Viņa nāvi Karena ir pieminējusi arī savā autobiogrāfiskajā grāmatā "No Āfrikas dziļumiem" (*Out of Africa*, 1937). Tajā laikā pasaulē valdīja ekonomiskā krīze, kas skāra arī Keniju. Turklāt augsne, uz kuras atradās Bliksenas ferma, nebija īsti piemērota kafijas audzēšanai. Līdz ar to Karenai nācās pārdot un pamest savu iemīļoto fermu. Pēc Bliksenas grāmatas motīviem veidota Sidnija Polaka filma "Prom no Āfrikas" (1985), kas ieguva 7 Amerikas Kinoakadēmijas balvas, tai skaitā arī balvu "Labākā filma".

Bliksena atgriezās Dānijā trīsdesmitajos gados, kur uzsāka nopietnu rakstnieces darbu. Dānijā viņa pavadīja visu savu atlikušo mūžu. 1934. gadā tika izdots stāstu krājums "Septiņi gotiski stāsti" (*Seven Gothic Tales*). Viens no Bliksenas pazīstamākajiem darbiem ir stāsts "Babetes svētki" (*Babette's Feast*), kura ekranizācija (*Babette's Feast*, 1987) ieguva Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākā filma svešvalodā.

Liela daļa Bliksenas darbu publicēti tikai pēc viņas nāves.

## Atsauces

## Ārējās saites
Šarls Bodlērs

**Šarls Bodlērs** (, dzimis , miris ) bija viens no nozīmīgākajiem un ietekmīgākajiem franču 19. gs. dzejniekiem. Bodlērs tiek uzskatīts par vienu no simbolisma priekštečiem. Viņš bijis arī kritiķis un tulkotājs.

Par nozīmīgāko Bodlēra darbu uzskatāms viņa dzejoļu krājums "Ļaunuma puķes" (*Les fleurs du mal*, 1857), kurš pēc tā iznākšanas izsauca asu lasītāju un kritiķu reakciju. "Ļaunuma puķēs" Bodlērs, lietojot tā laika lasītājus šokējošu izteiksmi, pievēršas tādām tēmām kā nāve, iznīcība, seksualitāte, ļaunums.

Vēl viens ļoti nozīmīgs Bodlēra darbs ir dzejprozas krājums "Parīzes splīns" (*Le Spleen de Paris*, 1869).

## Biogrāfija
Dzimis Parīzē. Tēvs - Fransuā Bodlērs bija mākslinieks un no bērnības dēlā audzināja vēlmi izprast mākslu - veda to uz muzejiem, iepazīstināja ar saviem draugiem māksliniekiem, bet zēns zaudēja savu tēvu, tad kad viņam palika 6 gadi. Pēc gada Šarla māte apprecējās atkārtoti un zēna attiecības ar audžutēvu nesekmējās.

Kad Šarlam palika 11 gadi, ģimene pārvācās uz Lionu un zēnu nosūtīja uz pansionātu. 1836. gadā Bodlērs atgriezās Parīzē un iestājās Svētā Ludviķa koledžā, no kurienes tika padzīts tikai gadu pirms skolas pabeigšanas. 1841. gada maijā Bodlēru nosūtīja ceļojumā (tas bija kā sods), lai tas atbrīvotos no "slikatjām ietekmēm". Pēc gada stājās spēkā mantojuma tiesības, taču Šarls ātri vien sāka notriekt tēva atstāto mantojumu un 1844. gadā ar tiesas lēmumu tiesības pārvaldīt mantojumu tika nodotas mātei un pats Šarls no tā brīža ik mēnesi saņēma niecīgu naudas summu "kabatas izdevumiem".

1864. gadā Bodlērs aizbrauca uz Beļģiju, kur pavadīja 2 savas dzīves gadus, tur viņa veselības stāvoklis strauji pasliktinājās. Viņš tika atvests uz Parīzi un ievietots klīnikā, kur arī pavadīja savas dzīves pēdējās dienas.

## Pazīstamākie darbi
* *Les Fleurs du mal* (Ļaunuma puķes, 1857)
* *Le Spleen de Paris* (Paris Spleen)/Petits Poèmes en Prose (Parīzes splīns, 1869)

## Tulkojumi latviešu valodā
* *Ļaunuma puķes* (atdz. Augusts Štrauss), *Parīzes splīns* (fragmenti); *Mākslīgās paradīzes* (fragmenti; tulk. Dagnija Dreika, Irēna Auziņa, Klāvs Elsbergs). Rīga: Liesma, 1989.
* *Parīzes splīns: mazi dzejoļi prozā* (tulk. Gita Grīnberga; izmantoti arī D. Dreikas, I. Auziņas, K. Elsberga tulkojumi). Rīga: Atēna, 2003.
* *Bertas acis* (dzejas izlase; atdz. Dagnija Dreika). Rīga: Daugava, 2007.
* *Mākslīgās paradīzes* (tulk. Gita Grīnberga). Rīga: Neputns, 2020.

## Ārējās saites

*
Jānis Leimanis

**Jānis Leimanis** (dzimis 1886. gadā, miris 1950. gadā) ir latviešu kultūras un sabiedriskais darbinieks.

Pirmā pasaules kara laikā organizējis čigānu bēgļu apgādāšanu.
Vēlāk, 1920. gados, sācis vākt čigānu folkloru, pārtulkojis Jāņa evaņģēliju čigānu valodā.

1930. gadā nodibinājis biedrību *Čigānu draugs*, vadījis biedrības kori.

## Atsauces
Andžejs Vajda

**Andžejs Vitolds Vajda** (, dzimis , miris ) bija poļu teātra un kinorežisors, ievērojams "Polijas kinoskolas" pārstāvis. Viņš tiek uzskatīts par vienu no pasaules slavenākajiem kinorežisoriem.

Saņēmis Kinoakadēmijas goda balvu par mūža ieguldījumu kinomākslā, kā arī daudzas citas balvas, tai skaitā Zelta palmas zaru, Venēcijas kinofestivāla Goda Zelta lauvu un Berlīnes Starptautiskā kinofestivāla Goda Zelta lāci. Īpaši pazīstams ar savu Otrā pasaules kara triloģiju, kas sastāv no filmām "Paaudze" (*Pokolenie*, 1955), "Kanāls" (*Kanal*, 1956) un "Pelni un dimants" (1958).

Četras viņa filmas bijušas nominētas Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākā starptautiskā spēlfilma": "Apsolītā zeme" (*Ziemia Obiecana*, 1975), "Vilko kalpones" (*Panny z Wilka*, 1979), "Dzelzs cilvēks" (*Człowiek z żelaza*, 1981) un "Katiņa" (*Katyń*, 2007).

## Filmogrāfija
Andžejs Vajda bija Polijas kinoskolas virziena pārstāvis. Uzņēmis vairāk nekā 50 filmas, tai skaitā:
* kara filmas:
** "Paaudze" (*Pokolenie*, 1955);
** "Kanāls" (*Kanal*, 1956);
** "Pelni un dimants" (*Popiół i diament*, 1958);
* politiskas filmas:
** "Marmora cilvēks" (*Człowiek z marmuru*, 1976);
** "Dzelzs cilvēks" (*Człowiek z żelaza*, 1981);
** "Dantons" (*Danton*, 1982);
** "Velni" (*Les possédes*, 1988, pēc Dostojevska);
** "Katiņa" (*Katyń*, 2007).
* Ekranizējis arī poļu literatūras klasikas darbus:
** "Pelni" (*Popioly*, 1965, pēc Žeromska);
** "Kāzas" (*Wesele*, 1973, pēc Vispjaņska);
** "Apsolītā zeme" (*Ziemia Obiecana*, 1974, pēc Rejmonta);
** "Pans Tadeušs" (*Pan Tadeusz*, 1999, pēc Mickēviča).

Pēdējā Vajdas filma "Pēcattēls" (*Powidoki*, 2016) uzņemta par poļu avangarda mākslinieka Vladislava Stšemiņska pēdējo dzīves posmu.

## Atsauces

## Ārējās saites

* 

* Poļu filmas
Josifs Brodskis

**Josifs Brodskis** (; dzimis 1940. gada 24. maijā Ļeņingradā, miris 1996. gada 28. janvārī Ņujorkā) bija ebreju izcelsmes krievu dzejnieks un esejists, Nobela prēmijas literatūrā ieguvējs (1987).

## Dzīvesgājums
Dzimis Otrā pasaules kara laikā fotogrāfa Aleksandra Brodska un viņa sievas Marijas Volpertes ģimenē kā vienīgais bērns. 15 gadu vecumā viņš pārtrauca mācības skolā, strādāja par slimnīcas sanitāru, no 1957. līdz 1960. gadam piedalījās ģeologu ekspedīcijās, šajā laikā uzrakstīja savus pirmos dzejoļus, 1960. gada vairāki žurnāli publicēja viņa literāros darbus. Brodski atbalstīja un iedvesmoja dzejniece Anna Ahmatova. 
1964. gadā Brodski arestēja un apvainoja "parazītismā" (). Brodski izsūtīja uz Arhangeļskas apgabalu, kur pavadīja 18 mēnešus darba nometnē. 1972. gadā Brodski izraidīja no PSRS. Viņš uzsāka dzīvi ASV, kur strādāja par pasniedzēju dažādās universitātēs. 1977. gadā Brodskim piešķīra ASV pilsonību.

## Latviešu valodā
Latviski ir izdoti:
* Ūdenszīme (eseja). Rīga: Neputns, 2001.
* Marmors (luga). Latvijas Dailes teātrī, 2005.
* Dzejas izlase. Rīga: Neputns, 2009; 2. izdevums 2015.

## Ārējās saites

*
Nāves triumfs

**"Nāves triumfs"** (apm. 1562.g.) ir Pītera Brēgela Vecākā glezna. Tajā attēlota apokaliptiska aina, kurā redzama pasaules iznīcība un Nāves triumfs (Nāve ar izkapti šajā gleznā tēlota kā Apokalipses jātnieks). Gleznojot šo darbu, Brēgels daudz ietekmējies no Hieronīma Bosa.

Brēgels attēlo nāvi gan tiešā, gan simboliskā nozīmē: redzami degošu pilsētu dūmi, avāriju cietuši kuģi, skeletu armija, kas uzbrūk dzīvajiem un tos nogalina, dzīvo bezcerīgā pretošanās u.tml. Gleznā attēlots, ka no nāves nespēj izbēgt neviens — neatkarīgi no sava sociālā stāvokļa.

Gleznā attēlotas dažādas XVI gs. vidus dzīves reālijas, tostarp nāvessoda izpildes veidi. Attēloti arī tādi priekšmeti kā agrīns mehāniskais pulkstenis, mūzikas instrumenti, apģērbs.

## Atsauces
Radioizotopiskais termoelektroģenerators

thumb|250px|Kosmiskajās zondēs izmantojamā RITEG šķērsgriezums
[thumb|250px|Pamests padomju RITEGs [Kolas pussala|Kolas pussalā]]
**Radioizotopiskais termoelektroģenerators** (saīsinājumā **RTG** vai **RITEG**) ir ierīce, kas paredzēta radioaktīvo izotopu sabrukšanas izdalītā siltuma pārvēršanai elektriskajā enerģijā ar termoelektroģeneratora palīdzību. Radioizotopiskos termoelektroģeneratorus plaši izmanto kosmonautikā kā enerģijas avotus tālu no Saules lidojošās starpplanētu zondēs, kur saules baterijas nespēj nodrošināt pietiekami lielu jaudu. Šādās zondēs uzstādāmo radioizotopisko termoelektroģeneratoru jauda nepārsniedz dažus simtus vatu. Lai arī RITEG jauda nav liela, šīs ierīces nesatur kustīgas daļas, tām nav nepieciešama regulāra apkope, un tās var darboties pat desmitiem gadu.

Šādus ģeneratorus izmanto arī citām vajadzībām, piemēram, bāku autonomas darbības nodrošināšanai.

## Atsauces

## Ārējās saites
Lēnā nolaišanās

**Lēnā nolaišanās** — kosmiskā lidaparāta piezemēšanās uz debess ķermeņa virsmas ar tādu ātrumu, ka netiek bojāts kosmiskais lidaparāts un necieš apkalpe.
Ļubļana

**Ļubļana** () ir Slovēnijas galvaspilsēta, kā arī tās galvenais finanšu un kultūras centrs. Tā atrodas valsts centrālajā daļā, Savas pietekas Ļubļanicas krastos.

Pilsētas arhitektūra ievērojama ar savdabīgā arhitekta Jožes Plečnika darbiem, kura ietekmi uz pilsētas tēlu varētu salīdzināt ar Antonio Gaudi ietekmi uz Barselonu.

## Vēsture

Pilsētas apkārtnē atradās romiešu pilsēta **Emona** (*Colonia Emona (Aemona) Iulia tribu Claudia*).

**Laibaha** (*Laibach*) pirmoreiz rakstos pieminēta 1144. gadā. 1220. gada tā ieguva pilsētas tiesības, bet 1335. gadā nonāca Hābsburgu varā.

Hābsburgu impērijā Laibaha bija Karniolas (*Carniola*) (slovēņu- Kraņskas (*Kranjska*), vācu- Krainas (*Krain*)) hercogistes galvaspilsēta.

1809.-1813. gados, Napoleona karu laikā, Laibaha bija franču Ilīrijas provinču (*Provinces illyriennes*) galvaspilsēta. 1821. gadā Laibahā notika Laibahas kongress.

Pēc Austroungārijas sabrukuma 1918. gadā, Ļubļana kļuva par Serbu, horvātu un slovēņu karalistes Dravas banovinas centru.

Otrā pasaules kara laikā Ļubļanu 1941. gada aprīlī ieņem Itālijas karaspēks. Okupācijas gados pilsēta tika apvilkta ar 32 kilometru garu dzeloņstiepļu žogu.

Pēc kara Ļubļana kļuva par Slovēnijas Sociālistiskās Republikas galvaspilsētu, bet 1991. gadā, pēc Desmitdienu kara, par neatkarīgās Slovēnijas galvaspilsētu.

## Cilvēki

Ļubļanā dzimuši:

* Janezs Janša (*Janez Janša*) (1958-) - politiķis, Slovēnijas premjers (2004-)
* Jože Plečniks (*Jože Plečnik*) (1872-1957) - arhitekts
* Frics Pregls (*Fritz Pregl*) (1869-1930) - ķīmiķis, Nobela prēmija
* Stane (*Franc Rozman-Stane*) (1911-1944) - leģendārs Tito partizāns
* Slavojs Žižeks (*Slavoj Žižek*) (1949-) - filozofs, sociologs

## Atsauces

## Ārējās saites

## Ļubļanas attēlu galerija

Attēls:Ljubljana Castle.JPG|Ļubļanas pils
Attēls:Ljubljana BW 2014-10-09 11-34-41.jpg|Rātsnams (*Rotovž*)
Attēls:StNicholas-Ljubljana.JPG|Romas katoļu baznīcas Svētā Nikolaja katedrāle
Attēls:Ljubljana - Prešeren Square2.jpg|Prešerena laukums
Attēls:Ljubljana.jpg|Ļubļana
Lielas zivis ēd mazas zivis

**"Lielas zivis ēd mazas zivis"** (1556/7) ir Pītera Brēgela Vecākā tintes zīmējums (vēlāk arī gravīra). Šis ir viens no Brēgela daudzajiem darbiem, kuros attēloti nīderlandiešu sakāmvārdi.

Gravīras apakšā atrodami uzraksti latīņu un nīderlandiešu valodā. Latīņu valodā rakstīts: "Mazās zivis ir lielo zivju barība," — bet apakšā nīderlandiešu valodā: "Lūk, dēls, jau sen es zinu, ka lielas zivis ēd mazās."

Darbā attēlots, kā vīrs, kura seja nav redzama, ar milzīgu nazi atgriež lielas zivs vēderu; no tā slīd ārā mazākas zivis, kuru mutēs savukārt redzamas vēl mazākas. Uz naža asmens redzams imperatora simbols (*globus cruciger*), kas simboliski norāda, ka karaļi un imperatori dzīvo uz savu padoto rēķina. Darbā parādās arī lidojošas un divkājainas zivis.

Zīmējumu Brēgels parakstīja un datēja ar savu vārdu, taču, lai par darbu būtu lielāka interese, pēc tā veidotajā gravīrā atzīmēts, ka tās autors ir Hieronīms Boss. Uzskata, ka vārdu nomainījis darba publicētājs Hieronīms Koks. Atsevišķi kritiķi pieļauj, ka Brēgels tiešām, iespējams, ietekmējies no kāda pazuduša Bosa darba, taču lielākā daļa uzskata, ka viņš no Bosa tikai ietekmējies.

Gravīras autors (kurš strādāja pēc Brēgela metiem) ir Pīters van der Heidens.

thumb|300px|left|"Lielas zivis ēd mazas zivis" (gravīra, 1557)
Laibach

**Laibach** var būt:

* Laibach (grupa), slovēņu avangarda mūzikas grupa.
** Laibach (albums), šīs grupas debijas albums.

* Ļubļana, Slovēnijas galvaspilsēta.
Bābeles tornis (glezna)

**"Bābeles tornis"** (1563) ir Pītera Brēgela Vecākā glezna. Gleznas pamatā ir Bībeles sižets par Bābeles torni, kas vēsta, ka cilvēki vēlējušies uzcelt torni, kas sniegtos līdz debesīm, bet Dievs viņus sodījis par lepnību un atņēmis kopīgo valodu, tāpēc viņi vairs nav varējuši saprasties un torni nav pabeiguši. Gleznā torni ieradies apskatīt karalis Nimrods, kurš pavēlēja to uzcelt.

Šo Bībeles sižetu Brēgels gleznojis vismaz divreiz, taču saglabājušās tikai divas no gleznām — "Bābeles tornis" un ""Mazais" Bābeles tornis".

Brēgels Bībeles sižetu atainojis ar daudzām reālistiskām detaļām — piemēram, fonā attēlojot pilsētu, torni novietojot netālu no ūdens, pa kuru iespējams pievest materiālus, precīzi attēlojot pacelšanas iekārtas utt.
Apolo Nsibambi

**Apolo Roberts Nsibambi** (; dzimis , miris ) bija Ugandas politiķis, Ugandas premjerministrs no  līdz . Pirms tam bija izglītības ministrs.

## Atsauces
"Mazais" Bābeles tornis

**"Mazais" Bābeles tornis** (apm. 1563.g.) ir Pītera Brēgela Vecākā glezna, kuras pamatā ir Bībeles sižets par Bābeles torņa celšanu. Kristīgajā mitoloģijā Bābeles tornis simbolizē lepnību.

Saglabājušās divas Brēgela gleznas ar šādu tematiku — "Bābeles tornis" un ""Mazais" Bābeles tornis". Pirmajā attēlots karalis Nimrods, kurš licis celt torni, — tādējādi Brēgels kritizē pasaulīgās varas ambīcijas. Šajā gleznā savukārt redzama reliģiska procesija, kas virzās uz augšu pa torni — tādējādi tiek kritizēta katoļu baznīca.
Umberto Eko

**Umberto Eko** (, , dzimis , miris ) bija itāļu rakstnieks, filozofs, viduslaiku kultūras un semiotikas speciālists. Viņš bija viens no zināmākajiem 20. gadsimta itāliešu rakstniekiem un filozofiem, kā arī viens no nozīmīgākajiem postmodernisma pārstāvjiem. Umberto Eko darbiem raksturīgs liels slēptu un neslēptu citātu izmantojums (intertekstualitāte) un fragmentaritāte. Eko bija Boloņas Universitātes semiotikas profesors. Viņš ir uzrakstījis vairākas esejas par semiotiku, viduslaiku estētiku, valodniecību un filozofiju.

Umberto Eko populārākais darbs ir romāns “Rozes vārds”. Pēc šī romāna uzņemta filma “Rozes vārds”, kurā galveno lomu attēlo Šons Konerijs.

## Personīgā dzīve
1962. gada septembrī viņš apprecēja Renāti Ramgi, vācu grafikas dizaineri un mākslas skolotāju. Viņiem bija kopīga meita un dēls.

U. Eko bija apjomīga privātā bibliotēka — ap 30 000 grāmatu dzīvoklī Milānā un ap 20 000 grāmatu brīvdienu mājā Urbīno.

Umberto Eko nomira 2016. gadā, 84 gadu vecumā, no aizkuņģa dziedzera vēža.

## Bibliogrāfija
; Romāni
* “Rozes vārds” (*Il nome della rosa*, 1980)
* “Fuko svārsts” (*Il pendolo di Foucault*, 1988)
* “Iepriekšējās dienas sala” (*L'isola del giorno prima*, 1994)
* “Bodolīno” (*Baudolino*, 2000)
* “Ķēniņienes Loanas mistiskā liesma” (*La misteriosa fiamma della regina Loana*, 2004)
* “Prāgas kapsēta” (*Il cimitero di Praga*, 2010)
* “Pilotnumurs” (*Numero zero*, 2015)

; Citi darbi
* “Vispārējās semiotikas traktāts” (*Trattato di semiotica generale*, 1975)
* “Kā uzrakstīt diplomdarbu” (*Come si fa una tesi di laurea*, 1977)
* “Interpretācijas robežas” (*I limiti dell'interpretazione*, 1990)
* “Kants un pīļknābis” (*Kant e l'ornitorinco*, 1997)
* “Skaistuma vēsture” (*Storia della bellezza*, 2004)
* “Neglītuma vēsture” (*Storia della bruttezza*, 2007)
* “No koka līdz labirintam” (*Dall'albero al labirinto: studi storici sul segno e l'interpretazione*, 2007)
* “Sarakstu karuselis” (*La Vertigine della Lista*, 2009)

; Tulkojumi latviešu valodā
Umberto Eko darbus latviešu valodā tulkojusi Dace Meiere. Latviski izdoti romāni "Rozes vārds" (1998), "Fuko svārsts" (2001), "Bodolīno" (2002) un "Prāgas kapsēta" (2011).

## Atsauces

## Ārējās saites
*
Nīderlandiešu sakāmvārdi (glezna)

**"Nīderlandiešu sakāmvārdi"** (1559) ir Pītera Brēgela Vecākā glezna. Šajā gleznā viņš attēlo cilvēku muļķību un pārmērības ar vairāk nekā 100 nīderlandiešu sakāmvārdu palīdzību. Sakāmvārdu attēlojums Brēgela daiļradē sastopams bieži, piemēram, zīmējumā "Lielas zivis ēd mazas zivis" (1556) un gleznā "Divpadsmit sakāmvārdi" (1558).

XVI gadsimtā sakāmvārdu vākšana bija diezgan izplatīta parādība. Gadsimta pašā sākumā sakāmvārdu un latīņu autoru spārnoto teicienu krājumu publicēja Roterdamas Erasms; drīz vien tam sekoja arī flāmu un vāciešu krājumi, savukārt 1564. gadā tika izdota pēdējā Fransuā Rablē "Pantagriela" daļa (šajā darbā parādās "sakāmvārdu sala").

Gleznā nav ievērota vienota perspektīva; uzskata, ka šo tehniku Brēgels izmantojis tādēļ, lai radītu lielāka haosa iespaidu.

## Atsauces
Džons Faulzs

**Džons Roberts Faulzs** (, dzimis , miris ) bija britu rakstnieks un esejists. Viņa slavenākie darbi ir romāni "Burvis" (*The Magus*, 1965), "Franču leitnanta draudzene" (*The French Lieutenant's Woman*, 1969), stāstu krājums "Melnkoka tornis" (*The Ebony Tower*, 1974; latviski tulk. Maija Andersone, 1982).

Faulzs studējis franču un vācu valodas, strādājis par skolotāju Francijā, Grieķijā, Lielbritānijā. Pēc romāna "Kolekcionārs" (*The Collector*, 1963) publicēšanas Faulzs pievērsās tikai literārajai darbībai. 

Romāna "Franču leitnanta draudzene" ekranizācija (1981) tika nominēta piecām Kinoakadēmijas balvām.

Faulzs nomira  pēc ilgas slimības.

## Romāni
Džona Faulza romāni:
* "Kolekcionārs" (*The Collector*, 1963, latviski tulk. Signe Rirdance, 1996);
* "Burvis" (*The Magus*, 1965, sarakstīts agrāk, pirms romāna "Kolekcionārs"; latviski tulk. Karīna Tillberga, Normunds Pukjans, 2001);
* "Franču leitnanta draudzene" (*The French Lieutenant's Woman*, 1969; latviski tulk. Ainis Ulmanis, 1993, 2002);
* "Daniels Martins" (*Daniel Martin*, 1977);
* "Mantisa" (*Mantissa*, 1982);
* "Kāpurs" (*A Maggot*, 1985).

## Ārējās saites
* ''FowlesBooks.com'' Džona Faulza oficiālā mājaslapa
Viljams Folkners

**Viljams Katberts Folkners** (, , dzimis , miris ) bija Amerikas Savienoto Valstu romānu rakstnieks, dzejnieks, scenārists un dramaturgs. Viljamam Folkneram tika piešķirta Nobela prēmija literatūrā “par viņa spēcīgo un mākslinieciski unikālo devumu modernajos amerikāņu romānos”. Nobela prēmiju viņam pasniedza 1950. gadā par 1949. gadu, jo Nobela prēmijas piešķiršanas komisija 1949. gadā nevienu no kandidātiem neuzskatīja par šī apbalvojuma cienīgu saņēmēju.

Viljams Folkners ir viens no ietekmīgākajiem rakstniekiem amerikāņu literatūrā, kā arī viens no nozīmīgākajiem modernisma pārstāvjiem Amerikas Savienotajās Valstīs. Dažkārt viņu uzskata par vienīgo īsteno modernistu ASV trīsdesmitajos gados, par Eiropas rakstnieku Džeimsa Džoisa, Virdžīnijas Vulfas, Marsela Prusta, Tomasa Manna tradīcijas turpinātāju ASV. Folknera darbiem raksturīga apziņas plūsmas tehnikas, daudzu vēstījuma skatpunktu, mainīga vēstījuma laika izmantojums.

Folkners strādāja arī kā kinoscenārists, sadarbojās ar režisoru Hauardu Hoksu. No 1932. līdz 1954. gadam strādāja apmēram pie 50 Holivudas filmu scenārijiem. Pēc viņa stāstu un romānu motīviem tiek uzņemtas filmas arī mūsdienās.

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Tomass Stērnss Eliots

**Tomass Stērnss Eliots** (;  — ) bija amerikāņu-angļu dzejnieks, dramaturgs, literatūras kritiķis, Nobela prēmijas literatūrā ieguvējs (1948). Eliots uzskatāms par vienu no izcilākajiem modernisma dzejniekiem.

## Biogrāfija
Eliots dzimis Sentluisā ASV, studējis Hārvarda Universitātē, tad pārcēlies uz Eiropu. Studējis matemātiku, filozofiju un dažādas Eiropas valodas Sorbonnas Universitātē, tad 1911. gadā atgriezies ASV un studējis doktorantūrā Hārvardā. 1914. gadā Eliots atkal devās uz Eiropu — vispirms uz Marburgu, tad Oksfordu. 1927. gadā viņš pieņēma Lielbritānijas pilsonību. Šajā gadā viņš kļuvis par anglikāņu baznīcas locekli.

Eliota pazīstamākie darbi ir poēmas "Alfreda Prūfroka mīlas dziesma" (*The Love Song of J. Alfred Prufrock*, 1917), "Nīkā zeme" (*The Waste Land*, 1922) un "Četri kvarteti" (*Four Quartets*, 1943).

## Bibliogrāfija
### Dzeja
* *Prufrock and Other Observations* (dzejoļu krājums "Prufroks un citi novērojumi", 1917)
* *Poems* (dzejoļu krājums "Dzejoļi", 1920)
* *The Waste Land* (poēma "Nīkā zeme", 1922)
* *The Hollow Men* (poēma "Tukšie ļaudis", 1925)
* *Ash Wednesday* (svīta "Pelnu diena", 1930)
* *Four Quartets* (svītu cikls "Četri kvarteti", 1943)

### Dzeja bērniem
* *Old Possum's Book of Practical Cats* (dzejoļu krājums "Vecā Oposuma grāmata par praktiskajiem kaķiem", 1939)

### Darbu izlases un apkopojumi
* *Collected Poems 1909-1962* ("Kopotā dzeja 1909-1962", 1963)
* *The Waste Land: A Facsimile and Transcript of the Original Drafts* (""Nīkās zemes" faksimils un oriģinālā versija", 1971)
* *Inventions of the March Hare. Poems 1909-1917* ("Marta zaķa izgudrojumi", 1996)

### Atdzejojumi latviešu valodā
* "Pelnu diena" (fragments), "Marina". *Angļu dzejas antoloģija*. Atdz. Fricis Dziesma. Rīga: Valters un Rapa, 1940.
* "Slepkavība katedrālē" [lugas fragments; atdz. Gunārs Grīnbergs]. *Ulubele*, 1953, Nr. 5, 7.-8. lpp. 
* "Austrumzemes gudro ceļojums". Atdz. Jānis Krēsliņš. "Latvija Amerikā", 1965, 3. febr.
* "Pelnu diena". Atdz. Vizma Belševica; "Īstkoukera". Atdz. Ingvars Jakaitis. *Visiem, visiem jums Amerikas vārdā*: amerikāņu dzejas izlase. Rīga: Liesma, 1980.
* "Izpostītā zeme". Atdz. Ieva Lešinska. "Avots", 1990, Nr. 10.
* "Tukšā zeme". Atdz. Dzintars Sodums. "Karogs", 1990, Nr. 11.
* "Tukšie ļaudis". Atdz. Kārlis Vērdiņš. "Literatūra un Māksla Latvijā", 2000, 20. apr.
* Dzeja - Dzintars Sodums. *Kopoti raksti*. 6. sējums: Dzeja. Rīga: Atēna, 2005.
* Dzeja - Jānis Krēsliņš. *Raksti*. 1. sējums. Rīga: Valters un Rapa, 2004.
* *Dzejas izlase*. Sast. I. Lešinska un K. Vērdiņš. Rīga: Neputns, 2022.

## Ārējās saites

* 
* T. S. Eliots. "Tukšie ļaudis" 
* T. S. Eliots. "Dž. Alfreda Prufroka mīlestības dziesma"
Makss Frišs

**Makss Rūdolfs Frišs** (, dzimis , miris ) bija šveiciešu rakstnieks, dramaturgs un arhitekts, viens no nozīmīgākajiem vācu valodā rakstošajiem autoriem pēc Otrā pasaules kara, līdzās Frīdriham Dirrenmatam ietekmīgākais pēckara Šveices autors. Friša izcilākie darbi ir romāni "Štillers" (*Stiller*, 1954), "Homo faber" (*Homo faber*, 1957), "Saukšu sevi par Gantenbeinu" (*Meine Name sei Gantenbein*, 1964). Šie darbi tulkoti un izdoti arī latviešu valodā. Latviski izdoti arī romāni "Montauka" (*Montauk*, 1975) un "Zilbārdis" (*Blaubart*, 1982).

## Nozīmīgākās lugas

* "Santakrusa" (*Santa Cruz*, 1944)
* "Dons Žuans vai mīlestība uz ģeometriju" (*Don Juan oder Die Liebe zur Geometrie*, 1952)
* "Bīdermans un dedzinātāji" (*Biedermann und die Brandstifter*, 1958)
* "Andora" (*Andorra*, 1961)
* "Biogrāfija: Spēle" (*Biografie: Ein Spiel*, 1967)

## Ārējās saites
Plostošana

**Plostošana** ir agrāk plaši praktizēta procedūra kokmateriālu nogādei no iekšzemes uz ostām pa ūdensceļiem, savienojot baļķus kopā un tādējādi izveidojot plostu. Ar plostošanu nodarbojās plostnieki.

Sarunvalodā ar "plostošanu" apzīmē arī liela apjoma, bieži vien nekulturālu, alkoholisko dzērienu lietošanu.
Plostnieks

**Plostnieks** ir cilvēks, kurš, nodarbojoties ar plostošanu, agrāk pelnīja iztikai, pa ūdensceļiem (upēm) nogādājot baļķus ostās, kas parasti atradās šo upju grīvā.

## Atsauces
Sevilja

**Sevilja** jeb **Seviļa** () ir pilsēta Spānijas dienvidos, Gvadalkiviras upes krastos. Andalūzijas un Seviljas provinces galvaspilsēta. Sevilja ir Spānijas dienvidu kultūras, mākslas un finanšu centrs.

Sevilja slavena ar flamenko mūziku, saldumiem (*polvorones, mantecados, pestiños, Roscos fritos, magdalenas, yemas de San Leandro, Tortas de Aceite*) un Svētās nedēļas svētku procesijām.

Seviljā 1881. gadā konstatēja Eiropas gaisa temperatūras maksimumu +50 grādu pēc Celsija (mūsdienās apšaubīts).

## Vēsture
Romiešu laikā šeit bija viens no *[[Hispania Baetica]]* provinces centriem Hispāle (*Hispalis*). Tuvumā atradās otrs liels centrs — Itālika (*Italica*, mūsdienās Santiponce), kur tika izvietoti atvaļināti romiešu leģionāri.

711. gadā pilsētu no vandaļiem atkaroja mauri un nosauca par Išbīliju (إشبيلية), no kā cēlies pilsētas mūsdienu nosaukums.

1248. gadā pilsētu ieņēma Kastīlijas karalis Fernando III, un kopš tā laika tā ir kristiešu rokās.

Vislielāko uzplaukumu pilsēta piedzīvoja XVI un XVII gadsimtā, kad tā kļuva par galveno Spānijas jūras ostu (kaut arī atrodas diezgan dziļi iekšzemē, Sevilja ir tikai 7 m virs jūras līmeņa, un līdz Gvadalkiviras aizsērēšanai to izmantoja kuģošanai, pilsēta bija jūras osta). Caur pilsētu notika sudraba un citu Amerikas bagātību tirdzniecība. Caur Seviljas ostu 1585. gadā eiropieši iepazina šokolādi. Sevilja kļuva par vienu no Spānijas mākslas centriem (Seviljas skola).

Vēlāk pilsētas nozīme mazinājās, jo to izkonkurēja no angļiem atkarotā Kadisa Atlantijas okeāna krastā, kā arī, bēgot no inkvizīcijas, Sevilju pameta 30 000 mauru amatnieku.

Napoleona iebrukuma laikā Sevilja bija viens no galvenajiem spāņu pretošanās centriem.

1992. gadā Seviljā notika Pasaules izstāde EXPO.

## Ievērojamākās vietas
* Seviljas Alkazars (*Reales Alcázares*) (1364) — mauru laikā celta Spānijas karaļa pils
* Indiju Galvenais arhīvs (*Archivo General de Indias*) — Amerikas evaņģelizācijas un iekarošanas dokumentu krātuve
* Seviljas katedrāle (*Catedral de Sevilla*) (1401—1519) — lielākā viduslaiku gotiskā katedrāle pasaulē, kas celta pārbūvējot mošeju.
* Zelta tornis (*Torre del Oro*) (XIII gs) — mauru celts pilsētas sargtornis

## Cilvēki
Seviljā vai tās apkārtnē dzimuši:

* Adriāns (*Publius Aelius Traianus Hadrianus*) (76—138) — Romas imperators (117—138)
* Visente Aleiksandre (*Vicente Aleixandre*) (1898—1984) — dzejnieks, 1977. gada Nobela prēmijas ieguvējs
* Gustavo Adolfo Bekers (*Gustavo Adolfo Bécquer*) (1836—1870) — dzejnieks
* Huans Belmonte (*Juan Belmonte*) (1892—1962) — matadors
* Felipe Gonsaless (*Felipe González*) (1942) — politiķis, Spānijas premjerministrs (1982—1996)
* Bartolomē de Laskasass (*Bartolomé de Las Casas*) (1484—1566) — priesteris, indiāņu aizstāvis
* Antonio Mačado (*Antonio Machado*) (1875—1939) — dzejnieks
* Bartolomē Estebans Muriljo (*Bartolomé Esteban Murillo*) (1618—1682) — gleznotājs
* Trajāns (*Marcus Ulpius Nerva Traianus*) (53—117) — Romas imperators (98—117)
* Djego Velaskess (*Diego Velázquez*) (1599—1660) — gleznotājs

## Atsauces

## Ārējās saites
Glicīns

**Glicīns** (***Gly***, aminoetiķskābe, glikokols, H2NCH2COOH) ir vienkāršākā aminoskābe. Tā ir balta kristāliska viela, kas šķīst ūdenī, un kam ir salda garša ( - salds; no tā cēlies vielas nosaukums). Tā kā glicīnam pie *alfa* oglekļa atoma ir divi ūdeņraža atomi, tas nav optiski aktīvs, atšķirībā no citām aminoskābēm.

Par glicīnu dažreiz sauc fotogrāfijā lietojamo paraoksifenilaminoetiķskābi.

## Atrašanās dabā
Lielākajā daļā olbaltumvielu glicīns ir sastopams visai mazos daudzumos, izņēmums ir kolagēns, kur tas ir ~ 1/3.

## Bioloģiskā nozīme
Organismā no glicīna sintezējas porfirīni un purīna bāzes. Glicīns pieder pie neiromediatoriem.

## Izmantošana
Glicīnu lieto medicīnā kā sedatīvu līdzekli ar vieglu trankvilizējošu un antidepresīvu iedarbību. Tas mazina alkohola un opiātu abstinences simptomus. Lieto arī kā pārtikas piedevu (**E640**).

## Ārējās saites