Lietuvas-Maskavijas karš (1406—1408)

thumb|1406.—1408. gada kara gaita.

**1406.—1408. gada Lietuvas-Maskavijas karš** (, ) bija viens no Lietuvas—Maskavijas kariem starp Lietuvas dižkungu Vītautu un Zelta Ordai pakļauto Maskavas un Vladimiras lielkņazu Vasiliju, kas beidzās ar Ugras "mūžīga miera" līgumu un ietekmes sfēru sadalīšanu starp abām valstīm. Saskaņā Ugras līgumu Lietuvas lielkņaziste ieguva Smoļenskas un Augšējās kņazistes, bet atteicās no Novgorodas zemes.

## Iemesli
Konflikts sākās pēc 1386. gada kaujā pie Vihras upes lietuviešu karaspēks sakāva Smoļenskas kņazistes karaspēku, un Smoļenska nonāca Lietuvas kontrolē. 1394. gadā Vītauts izpostīja Rjazaņas lielkņazistes zemes, taču pēc viņa sakāves Vorsklas kaujā Smoļenska atbrīvojās no lietuviešu varas, un izveidoja savienību ar Rjazaņu. Pēc Saliņas miera līguma 1398. gadā Pleskavas kņaziste nonāca Vācu ordeņa, bet Novgorodas zeme Lietuvas dižkunigaitijas interešu sfērā. 

1389. gadā Vasilijs kļuva par Vladimiras lielkņazu un ieguva Zelta Ordas vietvalža krievu zemēs jarliku, tādēļ 1399. gadā Vasilijs pieteica pretenzijas uz Pleskavas zemi un iecēla tur savu vietvaldi (*наместник*). Savukārt par Novgorodas vietvaldi kļuva Aļģirda dēls Mstislavas kņazs Lugvēnijs (*Лугвений Ольгердович Мстиславский*; 1389—1407). 1392. gadā Vasilijs no Zelta ordas nopirka tiesības uz Ņižņijnovgorodas kņazisti, Muromas un citām dalienas kņazistēm. 1395. gadā hans Tohtamišs solīja Lietuvas dižkunigaitim Vītautam kļūt arī par visas Krievzemes un Novgorodas valdnieku, ko solīja atbalstīt arī Vācu ordenis. 
Tomēr Vītauta nodoms kļūt par visas Krievzemes valdnieku kļuva apšaubāms 1399. gadā, kad viņa vadītais karaspēks cieta sakāvi pret Zelta ordas karavadoni Edigeju kaujā pie Vorsklas, kurā krita daudzi krievu kņazi. Lai parādītu savu apņemšanos apvienot krievu zemes, Vītauts 1402. gadā ieņēma Smoļensku, un tās kņazs Jurijs bēga uz Maskavu pie Vasilija. Kad Vītauta armija uzbruka Pleskavai, tā lūdza lielkņaza Vasilija palīdzību.

## Norise
1406. gadā Maskavija pieteica karu Lietuvai. Vītauta armija devās karagājienā uz Augšējām kņazistēm Okas upes augštecē, kas maksāja meslus Lietuvai. Lietuvas un Maskavijas armijas satikās, bet nesākot kauju, pie Tulas noslēdza pamieru uz gadu. 1407. gadā karš atsākās, Lietuvai ieņemot Odojevu un Maskavijai nopostot Dmitrovecu. Armijas satikās pie Vjazmas un atkal noslēdza pamieru uz gadu. 

Attiecības drīz pasliktināja tas, ka uz Maskavu bēga Aļģirda dēls Švitrigailis, kuru Vasilijs I laipni uzņēma, piešķirot viņam plašus zemes īpašumus. Lietuvas un Maskavijas armijas 1408. gadā satikās pie Ugras upes, taču pēc ilgstošas pretstāves, neuzsākot kauju, noslēdza “mūžīgu mieru”. Vasilijs I piekrita tam, ka Smoļenska paliek Vītauta kontrolē un beidza atbalstīt Švitrigaili.

Tā paša gada rudenī Edigeja vadītais karaspēks uzbruka Maskavai un piespieda lielkņazu Vasiliju I Dmitrijeviču atsākt maksāt meslus Zelta ordai, bet Švitrigailis atgriezās Lietuvā.

## Sekas
Pēc Vasilija I nāves 1425. gadā viņa atraitne, Vītauta meita Sofija, kopā ar mazgadīgo Vasiliju II, pārcēlās pie tēva.
1408. gada miera līgumu nostiprināja 1449. gada “mūžīgais miers”, ar kuru abas puses apņēmās nedot patvērumu dumpiniekiem, un Lietuva atteicās no mēģinājumiem pakļaut Novgorodas Republikas zemes.
Saskaņā ar 1494. gada līgumu Lietuvas lielkņaziste atzina šo kņazistu pakļaušanos Maskavijai. Gandrīz visas kņazistes uzreiz pēc iekļaušanas Maskavijā likvidēja, bet Odojevas kņaziste un Vorotiņas kņaziste saglabājās līdz 16. gadsimta beigām.