open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Arhitektūra

[thumbnail|250px|[Partenons — sengrieķu arhitektūras paraugs]]
**Arhitektūra** (, no , *archi-* — ‘galvenais’, , *tektōn* — ‘celtnieks’) ir mākslas veids, kas rada telpisku vidi, kurā notiek cilvēka dzīves procesi. Tā ir arī celtņu un dabas objektu kopums, kas veido šo vidi.

Arhitektūra ietver gan materiālās kultūras, gan mākslas vērtības. Arhitektūrai raksturīgās kvalitātes — funkcionālā, konstruktīvā, mākslinieciskā (lietderība, izturība, skaistums) — atrodas dialektiskā mijiedarbībā, noteiktā vēstures periodā veidojot arhitektūras stilu. Arhitektūrai attīstoties, notiek tās specializācija šādas nozarēs: civilā arhitektūra (dzīvojamās un sabiedriskās ēkas, to kompleksi), pilsētbūvniecība, ainavu arhitektūra, interjera arhitektūra, memoriālā arhitektūra un vēsturiskās apbūves restaurācija.

Arhitektūras objektus iedala pēc to stilistiskajām iezīmēm, sociālā pasūtījuma un funkcijas (tautas būvmāksla, sakrālā arhitektūra un laicīgā arhitektūra). Arhitektūras galvenie mākslinieciskās izteiksmes līdzekļi ir telpas organizācija un arhitektonika, mākslu sintēze un specifiski kompozīcijas paņēmieni (proporcijas, mērogs, ritms, apjoms un citi).

## Arhitektūras nozares
* Pilsētbūvniecība
* Ainavu arhitektūra
* Sakrālā arhitektūra
* Civilā arhitektūra
* Interjera arhitektūra
* Memoriālā arhitektūra
* Vēsturiskās apbūves restaurācija

## Arhitektūras stili
Pastāv dažādi arhitektūras stili. Katram stilam ir raksturīgas konkrētas iezīmes un īpašību kopums. Arhitektūras stiliem izšķir funkcionālo, konstruktīvo un māksliniecisko pusi. Arhitektūras stilu attīstībā liela nozīme ir bijusi klimatiskajiem, reliģiskajiem, tehniskajiem un kultūras faktoriem. Parasti arhitektūras stili tiek klasificēti vēsturiskā attīstībā hronoloģiskā secībā, lai gan noteiktā laikā un vietā ir līdzās pastāvējuši vairāki arhitektūras stili, piemēram, savulaik tā bija ar baroku un klasicismu vai arī ar jūgenstilu un eklektiku.

## Arhitektūras vēsture Latvijā
[thumb|250px|1730. gadā [Vidzemes Vestienas pagasta „Rizgās” celtā rija Latvijas Etnogrāfiskajā brīvdabas muzejā]]
Liecības ar arhitektūras attīstības sākumiem Latvijā meklējamas arheoloģiskos materiālos un literatūras avotos. No vissenākajiem celtniecības pieminekļiem minami pilskalni, kuru silueti, skaitā vairāki simti, vēl tagad saskatāmi Latvijas ainavā. Arheoloģiskie izrakumi pilskalnu teritorijā ļauj raksturot tā laika ēku tipus un celtniecības paņēmienus. No literatūras avotiem par Latvijas seno celtniecību var uzzināt Islandes vikinga Egila Skalagrimesona sāgā (10. gadsimts). Arheoloģiskie materiāli rāda, ka jau no 10. līdz 12. gadsimtam baltu tautām bijusi liela pieredze un iemaņas koka celtniecības tehnikā.

## Apbalvojumi arhitektūrā
Arhitektūrā ir dažāda veida apbalvojumi. Viena no prestižākajām ir Prickera balva, kas bieži tiek salīdzināta kā Nobela prēmija arhitektūrā. Balvas ieguvējs saņem  ASV dolārus un bronzas medaljonu. Kopš 2008. gada katru gadu tiek rīkots Pasaules arhitektūras festivāls, kurā pasniedz apbalvojumus 17 kategorijās.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Tolomeus — Art around you Arhitektūras panorāmas
* Famous architects Ievērojami arhitekti (XX gadsimts) — angliski
Aprakstošā statistika

**Aprakstošā statistika** ir statistikas apakšnozare. Tas ir datu kvantitatīvs vākšanas un summēšanas process, ko izmanto, lai pārveidotu datus no liela apjoma skaitļu formas uz formu, kas ir ērta cilvēkam uztverei un tālākai analīzei.

Aprakstošās statistikas īpatnība ir tā, ka iegūtie rezultāti tiek aprakstīti no teorijas viedokļa, t.i., netiek veikti salīdzinoši aprēķini vairākās izlasēs. Aprakstošās statistikas ietvaros iespējams noteikt rezultātu atbilstību normālsadalījumam ar ekscesa un asimetrijas koficientu, aprēķināt izlases aritmētisko vidējo un citus centrālās tendences rādītājus, izveidot biežumu sadalījumus, grafiski attēlot rezultātus, kā arī noteikt variācijas rādītājus (variācijas amplitūdu, dispersiju un standartnovirzi).

## Skatīt arī
* Statistika
Asimetrijas koeficients

[thumb|Pozitīvi asimetriska [histogramma]]
[thumb|Negatīvi asimetriska [histogramma]]
**Asimetrijas koeficients** () ir statistisks rādītājs, ar kura palīdzību var noteikt to, cik lielā mērā normālsadalījuma zvanveida grafiks ir simetrisks attiecībā pret centrālo asi. Ja "zvana" labais zars ir izstiepts, bet kreisais aprauts (vairāk rezultātu ir ar zemākām vērtībām), tad saka, ka *sadalījumam ir pozitīva asimetrija*, bet, ja "zvana" kreisais zars ir izstiepts, bet labais aprauts, tad — *sadalījumam ir negatīva asimetrija*. Ja asimetrijas koeficients tuvojas nullei (aptuveni robežās ±1 — atkarībā no izlases apjoma), tad var runāt par atbilstību normālsadalījumam.

## Skatīt arī
* Ekscesa koeficients

## Ārējās saites
* ''MathWorld''
Arheogrāfija

**Arheogrāfija** ir vēstures nozare, kas pēta rakstīto vēstures avotu apzināšanas, aprakstīšanas un publicēšanas teorijas un prakses jautājumus. Arheogrāfija ir saistīta ar avotzinātni, valodniecību, tekstoloģiju, paleogrāfiju un diplomātiku. Rietumeiropā praktiskā arheogrāfija radās 15. - 16. gadsimtā, Latvijā - 19. gadsimta 1. pusē.
Astrofizika

**Astrofizika** (no  — 'zvaigzne' un  — 'daba') ir astronomijas nozare, kas, izmantojot fizikas un ķīmijas pētniecības principus, pēta kosmisko objektu (zvaigžņu, galaktiku, u.c.) fizikālās īpašības, ķīmisko sastāvu un to mijiedarbību. Matērijas fiziskās īpašības lielos apmēros un visuma rašanos pēta kosmoloģija.

Astrofizika pēta Saules, planētu, komētu vai zvaigžņu un miglāju fizikālās īpašības un ķīmisko sastāvu (ko pēta arī kosmoķīmija). Galvenās astrofizikas eksperimentālās metodes ir spektrālā analīze, fotogrāfija un fotometrija kopā ar vienkāršiem astronomiskajiem novērojumiem. Spektroskopiskā analīze pārstāv nozari, ko dēvē par astroķīmiju jeb debess ķermeņu ķīmiju, jo galvenie spektroskopa mērījumi ļauj analizēt astronomisko objektu ķīmisko sastāvu. Fotometriskie un fotogrāfiju pētījumi dažreiz tiek iedalīti sīkākās nozarēs — astrofotogrāfijā un astrofotometrijā. Kā pastāvīga zinātnes nozare tā radās 19. gadsimta vidū, savukārt astrofizikas nosaukums pastāv kopš 1865. gada, kad to ieviesa Johans Kārlis Frīdrihs Colners.

Praksē mūsdienu astronomiskie pētījumi bieži sevi ietver lielu daļu teorētiskās un novērošanas fizikas. Atsevišķi astrofizikas pētījumi mēģina raksturot tumšās matērijas, tumšās enerģijas, melno caurumu un citu astronomisko objektu īpašības; noteikt, ir vai nav iespējama ceļošana laikā, vai pastāv tārpejas un multivisumi; noskaidrot Visuma izcelšanos un tā nākotni.

## Ārējās saites
Blūza skaņkārta

**[[Blūzs|Blūza]] [[skaņkārta]]**, atšķirībā no mažora un minora skaņkārtām, ir diezgan nekonkrēta, t.i., tajā izmantotās pakāpes nav iespējams viennozīmīgi tajā iekļaut vai izslēgt. 

Visbiežāk blūza gammā izmantotā intervālu secība ir: m3, l2, m2, m2, m3, l2. 

Jeb, izsakot to pašu toņu attiecībās: 3/2, 1, 1/2, 1/2, 3/2, 1. 

Blūza skaņkārtai raksturīga pazemināta trešā, piektā un septītā nots un paaugstināta ceturtā nots.

Spēlējot blūza mūziku, šī gamma bieži tiek alterēta.
Hī kvadrāta kritērijs

**Hī kvadrāta kritērijs** ir biežāk izmantotais no neparametriskās statistikas rādītājiem. Ar tā palīdzību ir iespējams noteikt, vai rezultāti kādā mērījumā ir atbilstoši kādam teorētiskam sadalījumam vai nē. Hī kvadrātu izmanto gadījumos, ja visiem rezultātiem būtu jāsadalās vienlīdzīgi visā mērījumu skalā, bet ir aizdomas, ka tā varētu nenotikt. Piemērs ir spēļu metamā kauliņa pārbaude. Teorētiski, metot kauliņu 300 reizes, katram ciparam būtu jāizkrīt līdzīgu skaitu reižu (šinī gadījumā aptuveni 50). Ja kauliņš šķiet neprecīzs, piemēram, ir aizdomas, ka sešinieks izkrīt pārāk bieži, tad, izmantojot hī kvadrāta kritēriju, to ir iespējams noskaidrot. Protams, tāpat kā visās citās statistikas metodēs, jo mērījumu skaits ir lielāks, jo metode sniegs precīzāku atbildi.

Hī kvadrāta jeb  kritēriju izmanto, lai pārbaudītu, vai:
* empīriskais sadalījums atbilst teorētiskajam sadalījumam (piemēram, normālajam, binomiālajam, Puasona, vienmērīgajam);
* divas statistiskās pazīmes ir neatkarīgas viena no otras.
Dispersija (statistika)

**Dispersija** ir rādītājs, ko izmanto statistikā kā starpposmu standartnovirzes noteikšanā un secinošās statistikas metožu izvēlē. Tā ir attāluma mērs, jo raksturo novērojumu vidējo kvadrātisko novirzi no izlases vidējā lieluma. Arī aprēķināšanā nozīmīga loma ir izlases vidējam aritmētiskajam.

Eksistē šādi dispersiju veidi:
* grupu dispersija, kuras uzdevums ir raksturot variācijas grupas iezīmes;
* starpgrupu dispersija, kas parāda grupu vidējo aritmētisko variāciju ap visas kopas vidējo aritmētisko;
* kopējā dispersija, kas pēta pazīmes variāciju visai kopai, kuru ietekmē visi faktori;
* grupu vidējā dispersija parāda nejaušo variāciju, tas ir, variācijas daļu, kas radusies vērā neņemtu faktoru ietekmē un nav atkarīga no grupēšanas pamatā ieliktās pazīmes — faktora. To aprēķina kā svērto vidējo aritmētisko no atsevišķu grupu dispersijām.

## Literatūra

* Arhipova I., Bāliņa S., “Statistika ekonomikā”. Rīga: Datorzinību centrs”, 2003.
* Goša Z., “Statistika”. Rīga: Latvijas Universitāte, 2003.
* Krastiņš O., “Statistika un ekonometrija”. Rīga: LR Centrālā statistikas pārvalde, 1998.

## Skatīt arī
* Dispersiju analīze
Ekscesa koeficients

**Ekscesa koeficients** (*kurtosis*) ir statistisks rādītājs, ar kura palīdzību var noteikt *rezultātu izkliedi pa x asi*. Citiem vārdiem sakot, cik lielā mērā rezultāti tuvojas centrālajam punktam. Ja **ekscess** ir negatīvs, tad normālsadalījuma zvanveida grafiks izskatās pieplacināts pie *x ass*, ja pozitīvs - "zvans" ir augsts un šaurs. Ja **ekscesa koeficients** tuvojas nullei (aptuveni robežās ±1 - atkarībā no izlases apjoma), tad var runāt par atbilstību normālsadalījumam.

## Skatīt arī
* Asimetrijas koeficients
Folkloristika

**Folkloristika** ir zinātne par folkloru. Tā aptver trīs savstarpēji saistītas nozares — tautas daiļrades materiālu vākšanu, publicēšanu un izpēti.

Mūsdienu Latvijā pētījumus fokloristikā veic Latvijas Universitātes Literatūras, folkloras un mākslas institūts, kā arī citas humanitārās pētniecības iestādes.

## Bibliogrāfija
* Ojārs Ambainis. *Latviešu folkloristikas vēsture*. Rīga: Zinātne, 1989.
* Dace Bula. *Mūsdienu folkloristika: paradigmas maiņa*. Rīga: Zinātne, 2011.

## Ārējās saites

* folklora.lv
Hromatiskā gamma

**Hromatiskā [[gamma]]** vienkārši iekļauj visas 12 Eiropas mūzikā lietotās notis. Visas pārējās gammas rietumu mūzikā ir apakškopas hromatiskajai gammai. Tās intervālu attiecība ir 1/2 1/2 1/2 1/2 1/2 1/2 1/2 1/2 1/2 1/2 1/2 1/2. 

[centre|thumb|550px|Kāpjoša un krītoša pilna hromatiskā gamma no [Do (nots)|do līdz do]]

Muzikālu nozīmību ieguva 20. gadsimtā, attīstoties modernajiem mūzikas stiliem. Uz zināmas daļas mūzikas instrumentu hromatisko gammu nemaz nav iespējams nospēlēt.
Informātika

**Informātika** () ir zinātnes nozare, kas pēta informācijas ievadi, apstrādi, saglabāšanu, un izvadi, kā arī pēta matemātiskās struktūras saistībā ar datoru jeb elektronisko skaitļojamo mašīnu (ESM), kā arī šo teorētisko atziņu izstrādi un ieviešanu dzīvē. Vārds "informātika" ir cēlies no vārdiem "informācija" un "automātika". Galvenokārt tā ir saistīta ar elektroinženieriju, matemātiku un lingvistiku.

## Informātiskie procesi
* Iegūšana
* Apstrāde
* Uzglabāšana
* Izplatīšana

Informātika mūsdienīgā veidolā izveidojās 20. gadsimta trešajā trešdaļā.
Gamma (mūzikā)

**Gamma** ir konkrētas tonalitātes nošu sistēma, kurā ietilpst visas šīs tonalitātes notis. 
Gammas tradicionālajā rietumu mūzikā sastāv no septiņām notīm — pamatnots un sešām citām notīm starp pamatnoti un tās pirmo oktāvu. Notis rietumu gammās sadala intervāli no vesela skaita pustoņu.

Izšķir dažādus gammu veidus, piemēram:
* mažora gamma,
* minora gamma,
* hromatiskā gamma.

Piemēram, do mažora gamma sastāv no skaņām *do*, *re*, *mi*, *fa*, *sol*, *la* un *si*.

Gammas spēlēšanu izmanto mūziķa pirkstu treniņam.

## Ārējās saites
Korelācija

**Korelācija** jeb **saistība** ir mērījums, kas parāda divu vai vairāku mainīgo saistību (t.i., vai, mainoties vienam mainīgajam, izmainās arī otrs). Absolūtā korelācija (|r|=1,00) var tikt citādi attēlota kā *y = a + bx*. Tomēr statistikā parasti nemēdz būt tik absolūtas sakarības. Tā vietā nosaka *sakarības ciešumu*, ko izsaka ar koeficientu *r* robežās [–1;1]. Ja koeficients tuvojas r=1,00, tad saka, ka, palielinoties vienam, palielinās arī otrs, bet, tuvojoties r=–1,00 — palielinoties vienam, otrs samazinās. Ja r=0 vai tuvu tam, tad sakarība nepastāv.

Tas, vai korelācijas koeficientu var uzskatīt par statistiski nozīmīgu, ir atkarīgs no izlases apjoma (jeb no rezultātu ticamības). Ja izlases apjoms ir 3, tad par statistiski nozīmīgu var saukt rezultātu *r=0,805*, ja apjoms ir 30, tad šis skaitlis ir *r=0,296*, bet ja izlasē ir 500 dati, tad statistiski nozīmīgs ir jau *r=0,073*.

Citā aspektā runā par sakarības ciešumu. Neatkarīgi no izlases apjoma, ja korelācijas absolūtā vērtība ir līdz 0,2, tad sakarība ir ļoti vāja, ja tā ir 0,2—0,4, tad sakarība ir vāja, no 0,4 līdz 0,7 sakarība ir vidēji cieša, virs 0,7 sakarība ir cieša.

## Skatīt arī
* Spīrmena rangu korelācijas koeficients
Lerijs Ādlers

**Lorenss Sesils Ādlers** (; dzimis , miris ), zināms arī kā **Lerijs Ādlers** (*Larry Adler*), bija amerikāņu mūziķis, kas tiek uzskatīts par vienu no talantīgākajiem mutes harmoniku spēlētājiem. Pats viņš uzskata, ka tās ir saucamas par mutes ērģelēm.

Lai arī 50 sava garā mūža gadus Lerijs nodzīvoja Anglijā, viņš piedzima ASV, Mērilendas štata Baltimoras pilsētā 1914. gada 10. februārī nepavisam ne mūziķu ģimenē. Tomēr jau no agras jaunības viņš apmeklēja muzikālus pasākumus, piemēram, Sergeja Rahmaņinova vieskoncertus. Viņš uzsāka dziedāt un trenēties mutes harmoniku spēlē pēc dzirdes, galvenokārt — klausoties iemīļotos fonogrāfa ierakstus. Kādu laiku viņš apguva arī klavierspēli Pībodijas konservatorijā, bet no tās tika izslēgts par skaņdarba *Yes, We Have No Bananas* izpildīšanu.

Pēc uzvaras štata mutes harmoniku spēlmaņu sacīkstēs 1927. gadā ar rezultātu 99,9 (tiesnesis to paskaidroja: "Neviens nav perfekts."), viņš aizbēga uz Ņujorku. Tur Larijs spēlēja kinoteātros starp izrādēm.

Ādlera lielais brīdis pienāca 1934. gadā, kad viņu ievēroja Anglijas vadošais impresārijs Čārlzs Kohrans. Larijs tika uzaicināts uz Vestendas rēviju *Streamline*, kur guva lielus panākumus, un 1937. gadā rēvija *Tune Inn* tika izveidota tieši viņam. 1939. gadā viņš atgriezās ASV, kur, uzstājoties kopā ar Čikāgas Sieviešu simfonisko orķestri, viņš ieguva atzinību kā klasiskās mūzikas izpildītājs. ASV viņš uzturējās līdz par 1949. gadam, kad aukstā kara apstākļos bija spiests to pamest savas politiskās pārliecības dēļ. Viņš atgriezās Anglijā, kur komponēja mūziku filmām, televīzijas programmām, parādījās televīzijā, radio, kabarē, sniedza solokoncertus. 1994. gadā, piedaloties *[[Sting]]*, Eltonam Džonam, Šērai un citiem pazīstamiem mūziķiem, Ādlers izdeva albumu ar Džordža Gēršvina dziesmām, un, iekļūstot Lielbritānijas mūzikas topos, reizē iekļuva arī Ginesa rekordu grāmatā kā vecākais cilvēks, kas to paveicis.
## Ārējās saites
* 
* Interview with Larry Adler, originally broadcast June 19, 1987
* Larry Adler collection  at the American Heritage Center
Mūzikas instruments

[thumbnail|235px|[Flauta ar mūzikas notīm]]
**Mūzikas instruments** ir priekšmets, kas radīts vai pielāgots, lai veidotu mūzikā izmantojamas skaņas — ritmiski organizētas, augstuma ziņā noteiktas, aptuvenas vai nenoteiktas. Būtībā jebkuru priekšmetu, kuru izmanto muzikālu skaņu iegūšanā, var uzskatīt par mūzikas instrumentu. Mūzikas instrumentu rašanās tiek saistīta ar cilvēces kultūras pirmsākumu. Mūzikas instrumentu attīstība ir saistīta ar mainīgu mūzikas izpildījumu un mūzikas veidiem.

Katram mūzikas instrumentam ir savs tembrs, dinamiskās iespējas un skaņu diapazons. Atkarībā no izmantojuma mūzikas instrumentus iedala tautas un profesionālajos mūzikas instrumentos. Pēc to īpašībām mūzikas instrumentus iedala pašskaņos, plēvskaņos (sitaminstrumenti), gaisskaņos (pūšaminstrumenti) un stīgskaņos (stīgu instrumenti). Šīs instrumentu grupas ir simfoniskā orķestra pamatā. Klasiskajā orķestra sastāvā neietilpst taustiņinstrumenti (klavesīns, ērģeles, klavieres). Jaunākā kategorija ir skaņas elektroniskie sintezatori.

## Mūzikas instrumentu klasifikācija
Vēstures gaitā ir bijuši dažādi mūzikas instrumentu klasifikācijas veidi. Ir daudz dažādu mūzikas instrumentu klasifikācijas metožu. Dažādās metodēs tiek klasificēti pēc tādiem parametriem kā instrumenta fiziskās īpašības (materiāls, krāsa, forma un tā tālāk), instrumenta izmantošana, līdzekļi, ar kādiem mūzika tiek veidota, instrumenta diapazons un instrumenta vieta orķestrī vai citā ansamblī. Viens no izplatītākajiem mūzikas instrumentu iedalījumiem ir tos iedalīt sitamajos instrumentos, pūšamajos instrumentos, stīgu instrumentos un taustiņinstrumentos.

1914. gadā austriešu un vācu muzikologi Erihs fon Hornbostels (*Erich von Hornbostel*) un Kurts Zakss (*Curt Sachs*) piedāvāja mūzikas instrumentus dalīt pašskaņos (idiofoni), plēvskaņos (membranofoni, sitaminstrumenti), gaisskaņos (aerofoni, pūšaminstrumenti) un stīgskaņos (hordofoni, stīgu instrumenti). Vēlāk šajā klasifikācijā tika iekļauta atsevišķa grupa — elektriskie mūzikas instrumenti (elektrofoni).

Pēc mūzikas diapazona instrumentus iedala soprāna instrumentos, alta instrumentos, tenora instrumentos, baritona instrumentos un basa instrumentos.

## Mūzikas instrumentu veidi
thumb|175px|Kontrabass

* Alts
* Akordeons
* Arfa
* Āžrags
* Bajāns
* Balalaika
* Bandžo
* Bērzatāss
* Bongo
* Bungas
* Cimbole
* Cītara
* Čells
* Dūdas
* Ērģeles
* Fagots
* Flauta
* Ģitāra
* Ģīga
* Harmonikas
* Kankles
* Klarnete
* Klavesīns
* Klavieres
* Kokle
* Kongas
* Kontrabass
* Ksilofons
* Lauta
* Leijerkaste
* Lira
* Marimbas
* Metalofons
* Mežrags
* Mutes harmonikas
* Oboja
* Pēga
* Saksofons
* Sietiņš
* Sintezators
* Spēles
* Spiegana
* Stabule
* Svilpaunieks
* Svilpe
* Tamburīns
* Timpāni
* Trīdeksnis
* Trombons
* Trompete
* Tuba
* Vargāns
* Vijole
* Zvani
* Zvārguļi

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Medicīna

[thumbnail|200px|Viens no medicīnas simboliem [Asklēpija ceļa spieķis ir redzams sengrieķu ārstniecības dieva Asklēpija rokās]]
**Medicīna** ( — ‘ārstniecība’, ‘dziedniecība’) ir zinātnisku atziņu sistēma un praktiska darbība cilvēka veselības saglabāšanai. Pēc būtības medicīna ir veselības zinātnes nozare. Tajā tiek pētīts cilvēka organisms, tā uzbūve, funkcijas, bet visvairāk slimības un to ārstēšanas iespējas. Medicīnas mērķis ir noteikt slimību izcelsmi, norisi, kā arī diagnostika, ārstēšana un profilakse.

Mūsdienās medicīna ir cieši saistīta ar veselības zinātni, medicīniskajiem pētījumiem un medicīnisko tehnoloģiju.

## Praktiskā medicīna
Praktiskā medicīna parasti balstās uz pacienta medicīnisko izmeklēšanu, slimības diagnostiku, ķirurģiju un ārstēšanu.

Medicīniskās izmeklēšanas laikā ārsts apskata pacienta ķermeni, lai varētu noteikt slimības simptomus. Lai veiksmīgi noteiktu slimības, nereti ārstam ir jāzina pacienta slimību vēsture. Ja izmeklēšanas laikā slimību nevar noteikt, jāveic diagnostika.

Pēc pacienta izmeklēšanas seko pacienta stāvokļa un slimības diagnozes noteikšana. To parasti nosaka, izmantojot vispārpieņemto medicīnas terminoloģiju un pamatojoties uz visaptverošu sistemātisku pētījumu par pacientu.

Ja ir nepieciešams, seko ķirurģiska iejaukšanās. Parasti tā ir operācija.

Visbeidzot praktiskā medicīna noslēdzas ar ārstēšanos, kuras laikā tiek lietoti medikamenti, veiktas dažādas procedūras un citas darbības veselības stāvokļa uzlabošanai.

## Medicīnas simboli
Laika gaitā ir izveidojušies vairāki simboli, kuri simbolizē medicīnu. No tiem visbiežāk sastopami ir kauss, Asklēpija ceļa spieķis, sengrieķu dieva Apollona trijkājis, zizlis un spogulis, kuram apvijusies čūska, ola, degoša lāpa, svece un citi.

## Medicīnas nozares

* Profilakse
* Medicīniskā diagnostika
* Terapija
* Rehabilitācija

## Pirmā palīdzība
150px|thumb|Pirmās palīdzības simbols

Pirmā palīdzība ir ierobežotas palīdzības sniegšana cietušajam slimības vai savainojuma gadījumā. Pirmo palīdzību sniedz jebkurš cilvēks līdz brīdim, kad medicīnisko ārstēšanu uzsāk profesionāli mediķi vai arī cietušā dzīvība vairs netiek apdraudēta (ne visām slimībām vai savainojumiem ir nepieciešama tūlītēja mediķu iejaukšanās). Pirmā palīdzība ir arī programma, kas jāzina ikvienam cilvēkam, un tā ir veidota tā, lai dzīvības glābšanu spētu izpildīt jebkurš cilvēks bez īpašām zināšanām medicīnā un ar minimālu aprīkojumu.

## Apbalvojumi medicīnā

Augstākais iespējamais apbalvojums medicīnas jomā ir Nobela prēmija fizioloģijā vai medicīnā. To pasniedz kopš 1901. gada. Pirmo Nobela prēmiju medicīnā saņēma vācu fiziologs Emīls fon Bērings par darbu serumu terapijā un pretdifterijas seruma izstrādē. 2015. gadā prēmiju saņēma Viljams Kempbels un Satoši Omura par pētījumiem parazītu izraisītu slimību ārstēšanā un Tu Joujou par sasniegumiem terapijā pret malāriju.

## Skatīt arī

* Ārstniecība
* Dziedniecība
* Latvijas medicīnas vēsture

## Atsauces

## Ārējās saites
Manna-Vitneja U kritērijs

**Manna-Vitneja U kritērijs** ir analogs t_kritērijam neparametriskajā statistikā. 

Tas tiek uzskatīts par drošāko neparametrisko kritēriju. U aprēķinos tiek izmantoti pazīmes vērtību rangi, un ar tā palīdzību iespējams noteikt, vai divām neatkarīgi veidotām izlasēm ir vienādi sadalījumi.
Mutes harmonikas

thumbnail|235px|Mutes harmonikas
**Mutes harmonikas** ir brīvo mēlīšu aerofona tipa mūzikas instruments. Skaņa šajā instrumentā rodas iesvārstot dažāda garuma metāla mēlītes. Tās instrumenta korpusā parasti ir izvietotas divās rindās tā, ka viena rinda skan veicot ieelpu, bet otra - izelpu. Mutes harmonikas ir viens no pieejamākajiem mūzikas instrumentiem, jo to cena ir sākot no pāris eiro. Pieņemamas spēles iemaņas ar minimālām mūzikas zināšanām var apgūt dažu dienu laikā. Tomēr visu šī instrumenta iespēju izmantošana prasa pamatīgas iemaņas.

Pēc uzbūves izšķir oktāvu, tremolo, hromatiskās un blūza mutes harmonikas. Katrai no tām ir savs raksturīgs lietojums.

Pēc skaņojuma mutes harmonikas var iedalīt divās grupās: diatoniskās un hromatiskās mutes harmonikas. Diatoniskās var būt mažora, minora, harmoniskā minora vai mažora u.c. skaņkārtās. Tas nozīmē, ka lai spēlētu diatoniskās mutes harmonikas dažādās tonalitātēs, parasti būs vajadzīgi vairāki instrumenti - katrs ar citu tonālo centru. Tādēļ kvalitatīvas diatoniskās mutes harmonikas tiek ražotas visās tonalitātes, lai neierobežotu izpildītāju iespējas. Ar hromatiskajām mutes harmonikām iespējams spēlēt jebkurā skaņkārtā, jo to skaņojums ir hromatisks. Tomēr populārās mūzikas un it īpaši blūza izpildītāju vidū, visiecienītākās ir mažora diatoniskās mutes harmonikas.

Parasti mutes harmoniku spēles diapazons ir 3 oktāvas. Tām ir 10 spēles caurumi un 20 mēlītes. Tādējādi, spēlējot ar vienkāršu ieelpu / izelpu, iespējams iegūt 19 dažāda augstuma skaņas, jo 2. cauruma ieelpas un 3. cauruma izelpas skaņas augstumi ir identiski (tā sauktais Rihtera skaņojums). Tomēr izmantojot speciālus spēles paņēmienus, šajā pašā 3 oktāvu diapazonā var izspēlēt pat 35 dažāda augstuma skaņas. Ir sastopami arī 12, 14 un vairāk caurumu instrumenti.

Starp slavenākajiem mutes harmoniku izpildītājiem ir *Sonny Boy Williamson II*, *Little Walter*, *Sonny Terry*, *Big Walter Horton*, Bobs Dilans, u.c. Viens no visu laiku izcilākajiem hromatisko mutes harmoniku meistariem ir Lerijs Ādlers. Mūsdienās slavens ir *Philip Achille*, kā arī *Jean-Baptiste "Toots" Thielemans* un Stīvijs Vonders.
Mažors

**Mažors** (*dur*) ir viena no mūzikas skaņkārtām, iespējams, vispopulārākā. Mažora skaņkārta parasti mūzikai piešķir „gaišu” un „saulainu” skanējumu. Tās pamatā ir lielais (mažora) trijskanis. Mažora gammā ietilpst septiņas notis ar raksturīgu intervālu attiecību: tonis tonis pustonis tonis tonis tonis pustonis (1 1 1/2 1 1 1 1/2). Mažora tonalitātes parasti pieraksta ar lielo sākumburtu (piemēram, "La mažors"), atšķirībā no minora tonalitātēm, kuras pieņemts pierakstīt ar mazo sākumburtu (piemēram, "la minors"). Mūsdienās daļa avotu latviski vairs tonikām nelieto lielos un mazos burtus un tonalitāšu nosaukumus raksta vienā vārdā (lamažors, laminors).

## Citas skaņkārtas
* Minors
* Blūza skaņkārta
* Hromatiskā gamma

## Ārējās saites
Minors

**Minors** (*moll*) ir viena no skaņkārtām, kas asociējas ar skumju skanējumu. Tās pamatā ir t.s. *mazais* jeb minora trijskanis. Dabīgā minora intervālu attiecība ir tonis pustonis tonis tonis pustonis tonis tonis (1 1/2 1 1 1/2 1 1). Mūzikā bieži ir sastopami divi citi minora paveidi: harmoniskais (paaugstināta 7. pakāpe) un melodiskais (paaugstināta 6. un 7. pakāpe virzienā uz augšu, bet uz leju gadījuma alterācijas zīmes tiek atsauktas un tas skan tāpat kā dabīgais minors). Minora tonalitātes parasti pieraksta ar mazo sākumburtu (piemēram, "la minors"), atšķirībā no mažora tonalitātēm, kuras pieņemts pierakstīt ar lielo sākumburtu (piemēram, "La mažors").

## Citas skaņkārtas
* Mažors
* Blūza skaņkārta
* Hromatiskā gamma
Intervāls (mūzika)

**Intervāls** mūzikā ir attālums starp skaņām (notīm). Mazākais mūzikas iespējamais intervāls ir prīma. Tālāk seko sekunda, terca, kvarta, kvinta, seksta, septīma, oktāva, nona, decīma.
Ir tīra prīma, maza/liela sekunda, maza/liela terca, tīra kvarta, tīra kvinta, maza/liela seksta, maza/liela septima un tīra oktāva. Atsevišķi pieder arī palielināta sekunda, palielināta kvarta un pamazināta kvinta, pamazināta septima. Tīrā prīmā ir 0 toņu. Mazā sekundā ir pustonis, bet lielā sekundā ir 1 tonis. Mazā tercā ir 1 ar pusi tonis un lielā tercā ir 2 toņi. Tīrā kvartā ir 2 ar pusi toņu un tīrā kvintā ir 3 ar pusi toņu. Mazā sekstā ir 4 toņi un lielā sekstā ir 4 ar pusi toņu. Mazā septimā ir 5 toņi un lielā septimā ir 5 ar pusi toņu. Tīrā oktāvā ir 6 toņi.
Matemātika

[thumb|235px|[Eiklīds, sengrieķu matemātiķis, 3. gadsimtā p.m.ē. (Rafaēla glezna)]]
**Matemātika** ( — ‘mācība’, ‘zinība’) ir zinātne par reālās pasaules skaitliskajām attiecībām un telpiskajām formām.  Cilvēkus, kuru mērķis ir izprast un veicināt tālāku matemātikas attīstību, sauc par matemātiķiem.

Matemātikā pētāmo objektu un procesu idealizētās īpašības ir noformulētas aksiomu veidā, kuras tiek postulētas par patiesām. No tām ar loģisku spriedumu palīdzību tiek iegūti citi patiesi apgalvojumi, kurus parasti sauc par lemmām vai teorēmām, bet pašu spriedumu virkni — par pierādījumu. Matemātikā jauni jēdzieni tiek ieviesti ar definīciju palīdzību. Ja šādi iegūtā teorija apraksta kādu dabā sastopamu objektu vai procesu, tad to sauc par pētāmā objekta vai procesa matemātisko modeli.

## Vēsture
Līdz 17. gadsimta vidum matemātika pētīja galvenokārt skaitļus un ģeometriskas figūras. 17. gadsimtā sākās strauja matemātikas attīstība, izmantojot mainīgā lieluma un funkcijas jēdzienus. Par atsevišķām matemātikas nozarēm izveidojās variāciju rēķini, diferenciālģeometrija, varbūtību teorija, skaitļu teorija, kombinatorika. Matemātikas attīstības mūsdienu posms sākās 19. gadsimtā, kad izveidojās kompleksā analīze, grupu teorija, neeiklīda ģeometrija, matemātiskā loģika, topoloģija, kopu teorija, funkcionālanalīze. 20. gadsimtā paplašinājās matemātikas lietojuma forma, ciešāki kļuva tās sakari ar citām zinātnēm. Mūsdienās ir daudzi matemātikas profesori un universitāšu pasniedzēji, kas uzskata, ka matemātika nav zinātne. Tas ir tāpēc, ka matemātikas pētāmie objekti nav atrodami realitātē. Visām citām zinātnēm pētāmie objekti ir arī realitātē.

## Nozares
Nozīmīgākās matemātikas nozares ir algebra, skaitļu teorija, ģeometrija, algebriskā ģeometrija, matemātiskā analīze, loģika, kombinatorika, teorētiskā datorzinātne, varbūtību teorija un matemātiskā fizika.

### Aritmētika

Aritmētika ir vecākā un viselementārākā matemātikas nozare, kuru izmanto gandrīz jebkurš cilvēks, sākot no vienkāršu ikdienas matemātisku darbību veikšanas līdz pat moderniem zinātnes un uzņēmējdarbības aprēķiniem. Tāpat aritmētiku attiecina uz matemātikas nozari (vai priekšteci), kurā uzskaitītas elementāras konkrētu matemātisko darbību īpašības ar skaitļiem.

### Algebra

Algebra ir viena no matemātikas pamatnozarēm. Dažreiz saka, ka algebra ir "aritmētika ar burtiem". Atšķirībā no aritmētikas, kur darbības tiek veiktas ar konkrētiem skaitļiem, algebrā lielums var būt mainīgs. Būtībā algebra ir zinātne par kopām ar operācijām, kas zināmā mērā analogas darbībām ar skaitļiem. Algebrisku sistēmu piemēri ir grupas, lauki, vektoru telpas, gredzeni, struktūras.

### Ģeometrija

Ģeometrija ir matemātikas nozare, kurā tiek pētītas telpas īpašības, kā arī ģeometrisku figūru izmēri, formas un savstarpējais novietojums telpā vai plaknē.

## Skatīt arī
* Elementārā matemātika
* Augstākā matemātika

## Atsauces

## Literatūra

* .

## Ārējās saites

* Matemātikas formulas, Jelgavas 5. vidusskola.
Meteoroloģija

thumbnail|upright=1.2|Sinoptiskās kartes piemērs. Tādas izmanto meteoroloģijā, lai prognozētu laika apstākļus
**Meteoroloģija** ir zinātne par atmosfēru, tās struktūru, īpašībām un tajā notiekošajiem fizikālajiem procesiem. Atmosfēras stāvokļa novērošanai izmanto meteoroloģisko novērojumu stacijas, meteoroloģiskos pavadoņus un automātiskos aparātus, kas uzstādītas uz lidmašīnām un kuģiem.

## Nozares
Meteoroloģijas nozares ir šādas:

* fizikālā meteoroloģija (galvenā nozare; atmosfēras fizika, pēta atmosfēras fizikālas parādības, procesus, tās sastāvu, struktūru piezemes, robežslāņa, brīvās atmosfēras, stratosfēras un citos slāņos), 
* dinamiskā (teorētiskā) meteoroloģija, 
* sinoptiskā meteoroloģija,
* lietišķās meteoroloģijas disciplīnas (aviācijas, lauksaimniecības, medicīnas).

## Ārējās saites
Neparametriskā statistika

**Neparametriskās statistikas** metodes tiek izmantotas gadījumā, ja uz izlasi nevar attiecināt normālos "parametrus" jeb izlase neatbilst normālajam sadalījumam. Iemesli var būt dažādi: vai nu *vainīgi* ir izlases veidošanas principi, vai arī kāda cita iemesla dēļ izlasē neveidojas normālsadalījumam līdzīgs sadalījums. Šie divi gadījumi, attēloti ar piemēriem, izskatās šādi:
# Ja tiek mesta monēta, un mērķis ir izmērīt, vai monēta uz katru no pusēm krīt vienādu skaitu reižu (t.i. vai atšķirības ir uzskatāmas par statistiski nenozīmīgām), vai varbūt kāda blakusfaktora dēļ monēta kritīs vairāk uz vienu no pusēm. Šeit viennozīmīgi ir zināms, ka par normālsadalījumu nav runas, jo rezultāti grupējas divās vienlīdzīgās kolonnās;
# Ja populācijā tiek mērīta kādas pazīmes izteiktība, un rezultāti liecina, ka pusē gadījumu rezultāti ir ļoti zemi, bet otrā pusē - ļoti augsti, un praktiski nav sastopamas vidējās vērtības. Šeit no matemātiskā viedokļa būtu iespējams normālsadalījums, bet rezultāti liecina pretējo.

## Populārākās metodes

* Hī kvadrāta kritērijs
* Manna Vitneja U kritērijs
* Kolmogorova-Smirnova l kritērijs
* Spīrmena rangu korelācijas koeficients
Numismātika

**Numismātika** (no  (*numisma*) — 'monēta') ir vēstures palīgnozare, kas pēta monētas un monētu depozītus, naudu, kā arī ar to saistītos rakstītos avotus.

Ar numismātikas palīdzību iegūstam informāciju par konkrētās sabiedrības ekonomiskās attīstības un materiālās civilizācijas līmeni, vēsturiskajiem notikumiem, starptautiskiem sakariem u.c. Numismātika nodarbojas arī ar citu maksāšanas līdzekļu, kam nav monētu formas, pētīšanu, taču pamatā akcentējot tieši monētas.

Kā avotus numismātika izmanto ne tikai monētas un citus numismātiskos objektus, bet arī jebkuru citu avotu (no arheoloģijas, etnogrāfijas, rakstu pieminekļiem utt.), kam ir kāds sakars ar naudas sistēmu, vēsturi, izgatavošanas tehnoloģijām.

Viens no pirmajiem, kas savos darbos analizējis naudas un monētu izcelsmi, bija Aristotelis. Viņš aplūkoja tirdzniecības un maiņas sistēmas pirms monētu izgatavošanas, uzskaitot arī maksāšanas līdzekļus, kuriem pašiem par sevi nav nekādas praktiskas vērtības un salīdzināja šīs maksāšanas sistēmas ar monetāro principu. Taču mūsdienu Eiropas civilizācijai piederošie numismātikas pētnieki savos darbos vairāk orientējas tikai uz viena naudas līdzekļa — monētu pētniecību.

Numismātikas pirmās pazīmes parādās Renesanses laikā (XV gs.), rodoties interesei par antīkās kultūras mantojumu, taču tai laikā tā izpaudās kā nesistemātiska monētu kolekcionēšana. Kā vēstures avotu, kas varētu sniegt informāciju, monētas neviens vēl neuztvēra. Pirmais, kas sāka jau zinātniski (atbilstoši sava laika līmenim) apstrādāt un klasificēt antīko monētu kolekcijas, bija J.Ekhels savā darbā “Doktorīna par seno naudu” (XVIII gs.), vēlāk, XIX gs vidū Mionē un Momsens. Kopš tā laika var runāt par numismātiku kā par zinātnes nozari.

Vidus- un jauno laiku numismātiku zinātniski aizsāka Maders, tās tālākā attīstībā lieli nopelni bija Lelevelam, Grotem u.c., kuri aizsāka monētu un depozītu kompleksu izpēti (kā iegūts, kādos apstākļos noglabāts depozīts utt.).

Livonijā kaltās monētas pirmais jau 1753. gadā aprakstījis Johans Gotfrīds Arnts. Numismātikai nedaudz pievērsās Baltijas novadpētnieks Johans Kristofs Broce. Viņa sagatavotā “Dažādu Vidzemes pieminekļu, skatu, monētu, ģerboņu u. c. krājuma” divus sējumus veido monētu apraksti ar zīmējumiem, pieminēti arī vairāki monētu depozītu atradumi.

Ja XIX gs. var dēvēt par numismātikas zelta laikmetu, tad mūsdienās tā drīzāk ir citu vēstures zinātņu palīgnozare.

## Bibliogrāfija
* Ducmane K., Vēciņš Ē. Nauda Latvijā. — Rīga, 1995.

## Skatīt arī
* Faleristika

## Ārējās saites
* Numismātikas forums
Orpula

thumb|250px|Masaji.
**Orpula** ir tradicionālā terapija, kas ir populāra masaju ciltī Austrumāfrikā. To izmanto fiziskās un garīgās veselības uzlabošanai.

## Norise
Rituālā tiek izmantoti aptuveni piecpadsmit vietējas izcelsmes augi, viens no ietekmīgākajiem ir *mori* jeb *orkiloriti* (Acacia nilotica), kas satur centrālo nervu sistēmu stimulējošu vielu hlorogēnskābi (*chlorogenic acid*) ar kofeīnam līdzīgu iedarbību. 

Paši masaji uzskata, ka ar šīs terapijas palīdzību iespējams izārstēt arī HIV/AIDS.
Ne mazāk būtisks ir *orpulas* psiholoģiskais iedarbības mehānisms, kas ir nesaraujami saistīts ar ārstniecisko diētu. Rituālās darbības nodrošina to, ka terapijas dalībnieks nejūtas kā pasīvs saņēmējs, un ir cieši iesaistīts pats savā ārstēšanas procesā. Kā arī pastiprinātā saikne ar dabu palīdz cīnīties ar stresu.

Orpulā, atšķirībā no šamanisma, netiek nodalīts devējs un saņēmējs. Visa dalībnieku grupa līdzās vadītājam dzied tradicionālās dziesmas, attēlojot putnu balsis, kā arī dejās un lūgšanās saskaņojot sevi ar apkārtējo dabu un izjūtot sevi kā tās sastāvdaļu. šeit ir saskatāmas paralēles ar psiholoģijā izmantoto grupu terapijas principu vai, ejot tālāk, ar reliģiskās draudzes principu, jo terapijas dalībniekus vieno arī kopīgi uzskati par dabas likumsakarībām. Terapijas pamatuzdevums tradicionāli ir bijis sagatavot medniekus medībām, vienlaikus ļaujot tajā piedalīties katram, kas jūt pēc tā vajadzību, tātad abu dzimumu slimniekiem vai jebkuram, kas jūt nepieciešamību pēc tā. Mūsdienās, urbanizējoties masaju dzīves videi, tomēr liela daļa masaju jauniešu, kas pārcēlušies uz dzīvi pilsētās, saslimstot atgriežas dzimtajā ciltī, lai piedalītos rituālā, ko uzskata par sekmīgāku izārstēšanās līdzekli nekā to, ko piedāvā tradicionālā Eiropas medicīna.
Terapijas ilgums ir divi līdz trīs mēneši, kuras laikā terapijas dalībnieki no "procedūrām" brīvajā laikā var gulēt gultās, ka izklātas ar *osendu* (Tarchonanthus camphoratus) lapām. No plēsīgajiem dzīvniekiem viņus aizsargā īpašs nožogojums. 

## Literatūra
* Burford G. et al. (2000) Medicinical Plants Used by Maasai and Wa-Arusha Peoples of Northern Tanzania in the Prevention and Treatment of Malaria. Research Initiative on Traditional Anti-Malarials. Moshi'99
* Burford G., Rafiki M.Y., Ngila L.O. (2001) The Forest Retreat of Orpul: A Holistic System of Health Care Practiced by the Maasai Tribe of East Africa. *The Journal of Alternative and Complementary Medicine*, vol. 7, no. 5, pp. 547-551
* Burford G. (2002) Checking into a Bush Hospital. Terrat: Bridging the Indigenous and Modern, No. 3, pp. 5-6
Rūnu raksts

**Rūnu raksti** ir skandināvu un citu ģermāņu agrajos viduslaikos lietota rakstība. Tām parasti nepieskaita tā sauktās tjurku un ungāru rūnas.

Pirmais rūnu 16 zīmju alfabēts Skandināvijā radies aptuveni m.ē. 2. gadsimta vidū. Šīs zīmes atrastas apmēram uz 200 artefaktiem. Pēc 600 gadiem, 9. gadsimtā šo alfabētu nomaina jaunāks, 24 zīmju rūnu alfabēts futorks.

To paarasti lietoja tekstu ieciršanai akmenī, metālā, kokā un kaulā. Arheologi ir apzinājuši un izanalizējuši visus atrastos priekšmetus, uz kuriem ir rūnu uzraksti: 45 rūnakmeņus Norvēģijā, aptuveni 220 rūnakmeņus Dānijā un 2500 rūnakmeņus Zviedrijā, kā arī atsevišķus uzrakstus vai zīmes uz saimniecības priekšmetus un rūnu atradumus pārējā Eiropā un Tuvajos Austrumos. Paši teksti ir maksimāli īsi, lielākais 3—4 teikumi, turklāt visi ir izteikti utilitāri, piemēram: "šo zobenu kalis Haralds no Jomsfjorda", vai "Ingrīda vēlēja uzcelt piestātni un izgriezt akmenī rūnas, lai saglabātu ļaužu piemiņā savu vīru Ingemaru un savus dēlus Danu un Banki; viņi dzīvoja Rundbjū, kur tiem piederēja saimniecība". Ļoti reti rūnas sastopamas uz ieročiem, rotaslietām vai amuletiem, un arī tad teksts praktiski nekad nav saistīts ar mitoloģiju. Viens no zināmākajiem rūnakmeņiem ir Mervalas rūnu akmens.

## Rūnu nozīme
[thumb|200px|[Mervalas rūnu akmens.]]
[200px|thumb|[Ventava|Šonemas rūnu akmens.]]
[thumb|200px|[Trosas rūnu akmens.]]
[thumb|200px|[Vekholmas rūnu akmens.]]

Skandināvu senākie rakstītie avoti (vecākais zināmais attiecas uz 1020. gadu) — abas Edas, Torgilsona “Islandes vēsture”, Snorri Sturlusona “Heimskringla”, Dudo “Normandijas valdnieku vēsture” (*De moribus et actis primorum Normanniae Ducum*), sāgas u.c., — nekur nevar atrast ne mazāko norādi, ka rūnas izmantotas zīlēšanā, vai ka tām būtu kāda slēptāka nozīme. Tas pats attiecas uz vēlo viduslaiku avotiem līdz pat reformācijai. Arī baznīcas vizitāciju protokolos un raganu prāvu materiālos nav neviena mājiena par kādu īpašu rūnu nozīmi (bet baznīctēvi ļoti cītīgi un skrupulozi apkopoja visus materiālus par ķecerībām, pagānismu un buršanos).

Pirmie teksti, kuros rūnām tiek piešķirta mistiska jēga, parādās 19. gadsimta vidū un 20. gadsimta pirmajā pusē, tautiski romantisko rakstnieku fantāzijās un nacistiski orientētu t.s. nacionālās atmodas ideologu propagandas darbos par senču varonīgo un garīguma apdvesto mantojumu. kur rūnu rakstam piešķirta arī maģiska un sakrāla nozīme. Šādā formā tas fantāzijas un populārā literatūrā tiek izmantots arī mūsdienās.

## Etimoloģija
Nosaukums *rūnas*, iespējams, saistāms ar indoeiropiešu valodās sastopamo vārda sakni **reu** vai **ru**, kas apzīmēja balss skaņas. No šīs saknes, iespējams, cēlušies ne tikai latviešu vārdi "rūkt" un "runa", bet arī gotu vārds "rūna", kura pirmatnējā nozīme bija "noslēpums" jeb "tas, ko pasaka kā noslēpumu". Šajā nozīmē tas saglabājies vāciešu valodā kā darbības vārds *raunen* ("iečukstēt"). Tādēļ vārda "rūnakmens" etimoloģiskā nozīme, iespējams, ir "runājošais akmens".

## Rūnu zīmes (futorka raksts)

## Atsauces

## Ārējās saites

* www.omniglot.com
Psiholingvistika

**Psiholingvistika** ir psiholoģijas un lingvistikas starpzinātne, kas pētī valodu mijiedarbību ar tās lietotāju. Tās būtiskākie jautājumi ir: *Kā valoda ietekmē domāšanu?* un *Kā valodas lietotājs ietekmē valodas attīstību?*. Šie divi jautājumi tad arī nosaka dalījumu psiholoģiskajā un lingvistiskajā psiholingvistikā. Mūsdienās tā ir kognitīvās zinātnes nozare.

## Attīstība

No psiholoģijas viedokļa psiholingvistika kā fokuss problēmai parādījās līdz ar vēlmi noskaidrot, kas ir valodas un domāšanas apgūšanas mehānisms bērniem. Lielākais ieguldījums šinī jomā ir Ļevam Vigotskim un Žanam Piažē. Tikai vēlākajā posmā psiholingvistika ieguva neatkarīgu skatījuma punktu.
Daži mūsdienu pētnieki psiholingvistiku saista arī ar pieredzes balstītas mācīšanās teorijām, uzsverot praktisko valodas lietojumu kā daļu no kognitīvā procesa.

## Vēsture

Psiholingvistikas jēdziens pirmo reizi lietots 20. gadsimta 50. gados ASV.

Par valodu kā par domāšanu ietekmējošu fenomenu runājis jau 18. gadsimta filozofs un valodnieks Vilhelms fon Humbolts. Tālāk viņa uzskatus 20. gadsimta sākumā attīstījis Bendžamins Lī Vorfs, izveidojot lingvistiskās relativitātes teoriju.

Mūsdienu pazīstamākais psiholingvistikas pārstāvis ir Noams Čomskis, kura izveidotā Transformatīvās gramatikas teorija ir viena no psiholingvistikas pamatteorijām.
Pedagoģija

**Pedagoģija** ir audzināšanas zinātne. Tā pētī sabiedrības uzkrātās pieredzes nodošanu nākamajai paaudzei un šās paaudzes sagatavošanu tālākai apgūtās pieredzes attīstīšanai. Pedagoģija ir zinātņu sistēma, kurā ietilpst vairākas relatīvi patstāvīgas pedagoģiskas zinātnes: vispārīgā pedagoģija, audzināšanas teorija, mācību metodika, skolvadība, speciālā pedagoģija, pedagoģijas vēsture, salīdzinošā pedagoģija.

## Nozares
* Vispārīgā pedagoģija
* Audzināšanas teorija
* Mācību metodika
* Didaktika
* Skolvadība
* Speciālā pedagoģija
* Pedagoģijas vēsture
* Salīdzinošā pedagoģija
* Pedagoģiskā psiholoģija
* Izglītības filozofija
* Surdopedagoģija
* Psiholoģiskā pedagoģija
Stabule

**Stabule** ir caurulītes veida pūšamais mūzikas instruments, viens no senākajiem un izplatītākajiem Latvijas teritorijā spēlētajiem instrumentiem. Vissenākā kaula stabule Latvijā atrasta Lielā Ludzas ezera krastā un tā tiek datēta ap 3.—2. gadu tūkstoti p.m.ē. 18. un 19. gadsimta etnogrāfiskajos materiālos gan minētas vairs tikai koka, mizas un niedru stabules.

## Izgatavošana

Stabules un niedru stabules izgatavošana aprakstīta Andreja Jurjāna rakstā „Latviešu tautas mūzika”:

## Atsauces

## Literatūra

*
Spīrmena rangu korelācijas koeficients

**Spīrmena rangu korelācijas koeficients** statistikā ir populārākā neparametriskās statistikas korelāciju analīzes metode.

Šo koeficientu izmanto gadījumos, kad vismaz viena no mērījumu skalām ir veikta *rangu* jeb *kārtas* skalā (tas nozīmē, ka nav zināma skaitliskā attiecība starp diviem skaitļiem rindā, bet ir tikai zināms, ka viens ir *augstāks*, bet otrs — *zemāks*). Šāda metode ir nepieciešama, piemēram, ja tiek mērīta rezultātu saistīta intelekta testā ar skolēnu vietām mācību olimpiādē, un nav zināms, kāda ir šo vietu savstarpējā attiecība punktos. Ja abas mērījumu skalas ir izteiktas intervālu skalā, tad ieteicamāk izmantot Pīrsona korelācijas koeficientu.
Standartnovirze

[325px|thumb|[Normālsadalījums|Normālsadalījuma (zvanveida līknes) grafiks. Katra iekrāsotā josla ir vienas standartnovirzes platumā.]]
**Standartnovirze** ir izlases variācijas rādītājs, ko nosaka, izvelkot kvadrātsakni no izlases dispersijas. Viena standartnovirze nozīmē 68,28% rezultātu (standartizētā normālsadalījumā), kas centrēti ap vidējo asi - 34,14% uz katru pusi no tās. Tiek izmantots arī *divu standartnoviržu* (95,45%) un *trīs standartnoviržu* (99,72%) jēdziens.

Standartnovirzi izmanto, lai raksturotu rezultātu izkliedi ap izlases aritmētisko vidējo. Tāpat to izmanto, lai veiktu analīzi gadījumos, kur nepieciešams manipulēt ar galvenajām tendencēm izlasē.
Semiotika

**Semiotika** ir zinātne par zīmēm un zīmju sistēmām, to vispārīgajām īpašībām un funkcionēšanas likumībām. Semiotika pēta arī nozīmes rašanos un informācijas nodošanu. Viens no nozīmīgākajiem semiotikas pamatjēdzieniem ir zīme; zīme semiotikā tiek definēta kā jebkas, kas kādam kaut kādā mērā aizstāj kaut ko citu.

Semiotiķis Čārlzs Viljams Moriss savā 1938. gada darbā "Zīmju teorijas pamati" (*Foundations of the Theory of Signs*) semiotiku definēja kā sintakses, semantikas un pragmatikas apvienojumu. Sintakse pētī attiecības starp zīmi un zīmi, semantika — starp zīmi un objektu (pētī nozīmi), pragmātika — starp subjektu un zīmi.

## Mūsdienu semiotikas pamattradīciju aizsācēji

### Ferdinands de Sosīrs

Ferdinandu de Sosīru uzskata par modernās lingvistikas tēvu. Viņš ieteica zīmi uztvert kā priekšstata un akustiskā atveida apvienojumu. Saskaņā ar Sosīru zīme ir pilnībā arbitrāra, t.i., starp zīmi un tās nozīmi nav saistības. Šis uzskats iezīmē būtisku atšķirību starp Sosīru un Platonu un sholastiķiem, kuri uzskatīja, ka starp zīmi un to, ko tā apzīmē, jābūt kādai saistībai. Sosīrs apgalvoja, ka nevienam vārdam nepiemīt nozīme jau automātiski, tātad vārds ir tikai akustiskais atveids, kaut kā reprezentācija, kas prātā jāsaista ar priekšstatu, lai veidotos zīme. Sosīrs uzskatīja, ka zīmju izpēte ir nopietna zinātne, jo, pētot zīmes, iespējams uzzināt, kā cilvēki fiziskos stimulus sintezē vārdos un citos abstraktos konceptos.

Sosīra viedoklis, ka zīme ir arbitrāra, būtiski ietekmēja vēlākos filozofus, īpaši tādus postmodernisma teorētiķus kā Žaku Deridā, Rolānu Bartu un Žanu Bodrijāru.

### Čārlzs Pīrss

Čārlzs Pīrss aizsāka filozofisko doktrīnu, ko pazīst kā pragmātismu (pats Pīrss to dēvēja par semeiotiku). Pīrss semiozi definēja kā "darbību vai ietekmi, kas ir vai ir saistīta ar sadarbību starp trim priekšmetiem, kā zīmi, tās objektu un tās interpetanti". Viņš norādīja, ka šī attiecība nav reducējama uz saistību tikai starp diviem priekšmetiem. Pīrss interpretanti uzskatīja par "tīro prātu", kas saista vārdu ar objektu.

Pīrss izstrādāja zīmju klasifikācijas sistēmu, sadalot zīmes trijās grupās:
* ikoniskās zīmes (zīmes, kas balstās uz fizisku līdzību, piemēram, fotogrāfijas un kartes),
* indeksikālās zīmes (zīmes, kas balstās uz asociācijām, piemēram, ceļazīmes vai piktogrammas),
* konvencionālās zīmes (zīmes, kuru pamatā ir konvencionalitāte, savstarpēja vienošanās).

## Skatīt arī

* Semantika
* Sintakse
* Pragmatika
* Strukturālisms
* Poststrukturālisms
* Biosemiotika
* Loģika
* Zīme
* Nozīme
* Informācijas teorija
Starptautiskās tiesības

**Starptautiskās tiesības** jeb **starptautiskās publiskās tiesības** ir līgumu un paražu tiesību, starptautisko tiesību principu un normu kopums, kas reglamentē starptautisko attiecību kārtību un ir izstrādāts valstu sadarbības rezultātā.

Eiropas Savienības tiesības parasti nepieskaita ne pie nacionālām, ne pie starptautiskām tiesībām. "Starptautiskās privāttiesības" pēc izstrādes un piemērošanas kārtības biežāk ir nacionālās, nevis starptautiskās.

## Subjekti

* Valstis un tām līdzīgi veidojumi
* Starptautiskās organizācijas

## Avoti

Saskaņā ar ANO Starptautiskās tiesas Statūtu 38. pantu:
* Starptautiskie līgumi;
* Starptautiskās paražas;
* Tiesību principi;
* Tiesu nolēmumi;
* Augstās kvalifikācijas zinātnieku viedokļi.

## Nozares
* Cilvēktiesības
* Diplomātiskās un konsulārās tiesības
* Jūras tiesības
* Kosmosa tiesības
* Starptautiskās krimināltiesības
* Starptautisko līgumu tiesības
* Starptautisko organizāciju tiesībasss

## Ārējās saites
* LU Cilvēktiesību institūts
* LU JF Starptautisko un Eiropas tiesību zinātņu katedra
* Takuzinis.lv - Pasaules tirdzniecības organizācijas līgumi

## Atsauces
Skaņkārta

**Skaņkārta** ir skaņu savstarpējo attiecību sistēma. Tā ir viena no galvenajām harmonijas komponentēm. Skaņkārtas gammu ir iespējams aprakstīt kā noteiktu intervālu secību. Eiropas kultūras akadēmiskajā mūzikā pēdējo trīs gadsimtu laikā par dominējošajām ir kļuvušas divas skaņkārtas — mažors un minors.

## Skaņkārtiskās sistēmas

* Tonālā sistēma

* Modālā sistēma

Agrāk, īpaši tautas mūzikā, populāras bija arī tā sauktās senās skaņkārtas: doriskā, frīģiskā, līdiskā, miksolīdiskā, lokriskā, dažādas pentatonikas, trihordi u.c.