Oldenburgas grāfiste

**Oldenburgas grāfiste** () bija viena no Svētās Romas impērijas grāfistēm. No 1667. līdz 1773. gadam tā bija arī daļa no Dānijas Karalistes.

1108. gadā no Saksijas hercogistes atdalījusies grāfiste ar frīzu un sakšu izcelsmes grāfiem bija neliela, taču paplašinoties ieņēma stratēģisku stāvokli ar izeju uz Ziemeļjūru un blakus Brēmenei. Valdošā Oldenburgas dinastija ieguva Eiropas ievērību 1448. gadā, kad tās grāfs Kristiāns I kāpa tronī kā Dānijas karalis un atstāja Oldenburgu savu brāļu pārvaldībā. Viens no šīs dinastijas atzariem bija Krievijas Impērijas cari.

Kad 1667. gadā Oldenburgas nama galvenā līnija izzuda, grāfiste nonāca Dānijas atzara pārziņā, kas to pārvaldīja no Kopenhāgenas. Saskaņā ar Carskoje Selo līgumu 1773. gadā Dānija nodeva Oldenburgas kontroli Frīdriham Augustam I no Holšteinas-Gotorpas līnijas. Tūlīt pēc tam 1774. gadā grāfiste tika paaugstināta par Oldenburgas hercogisti.

## Vēsture

### Izcelsme un agrīnā paplašināšanās (1108—1448)
Pilsēta pirmo reizi pieminēta 1108. gadā, tolaik saukta par Aldenburgu. Tā kļuva nozīmīga, pateicoties tās atrašanās vietai pie kuģojamās Huntes upes brasla. Oldenburga kļuva par nelielu grāfisti daudz spēcīgākās Hanzas pilsētas Brēmenes ēnā.

Agrākie zināmie iedzīvotāji reģionā, ko tagad sauc par Oldenburgu, bija teitoņu tauta — hauki. Oldenburgas grāfu ģenealoģiju var izsekot līdz sakšu varonim Vidukindam, bet viņu pirmais vēsturiskais pārstāvis bija Huno no Rustringenas (miris 1088. gadā). Huno pēcnācēji parādās avotos kā Saksijas hercogu vasaļi un laiku pa laikam bija dumpīgi. Kad imperators Frīdrihs I 1189. gadā sadalīja Saksijas hercogisti, viņiem tika piešķirts impērijas prinču tituls. Šajā laikā Delmenhorstas grāfiste bija daļa no Oldenburgas grāfu domīnijām, bet vēlāk tā vairākkārt tika atdalīta no tiem, lai izveidotu piedēkli jaunākajiem ģimenes atzariem, aptuveni 1266.—1436., 1463.—1547. un 1577.—1617. gadā.

Ziemeļu un rietumu daļas no teritorijas, kas vēlāk kļuva par Oldenburgas lielhercogisti, atradās neatkarīgu vai daļēji neatkarīgu frīzu kņazu rokās, kuri parasti bija pagāni, un Oldenburgas grāfi 13. gadsimta sākumā virknē karu ar kristietības izplatīšanas ieganstu atņēma lielu daļu šo zemju. Arī Brēmene un Minsteres bīskaps bieži karoja ar Oldenburgas grāfiem.

### Personālūnija ar Dāniju (1448—1460)
1448. gadā negaidīti un bez mantiniekiem nomira 31 gadu vecais Dānijas karalis Kristofors III. Pateicoties Kalmāras ūnijai, viņš bija arī Norvēģijas un Zviedrijas karalis. Savienības līgums noteica, ka trim karaļvalstīm kopīgi jāizvēlas pēctecis, taču spriedze starp Dāniju un Zviedriju nepieļāva sarunas. Kad Zviedrijas Slepenā padome atļāva kronēt Kārli Knutsonu par Zviedrijas karali, Dānijas Slepenā padome meklēja alternatīvu kandidātu. Viņu pirmā izvēle, Šlēsvigas un Holšteinas hercogs Ādolfs VIII, atteicās, bet ieteica savu brāļadēlu Kristiānu, jauno Oldenburgas grāfu, kurš bija uzaudzis viņa galmā.

Pēc Ādolfa ieteikuma Dānijas Slepenā padome 1448. gada septembrī ievēlēja Kristiānu par karali. 1449. gadā viņš tika ievēlēts arī par Norvēģijas karali, un abas karaļvalstis oficiāli tika apvienotas 1450. gadā ar Bergenas līgumu. Visbeidzot, pēc Kārļa Knutsona gāšanas 1457. gadā Kristiāns ieguva arī Zviedrijas kroni. Kristiāna valdīšanas sākumā Oldenburga kļuva par Dānijas eksklāvu. Pēc tam gadsimtiem ilgi Oldenburga un tās valdnieki bija ciešāk saistīti ar Dāniju un tās ārpolitiku nekā ar Svētās Romas imperatoriem. Kristiāna prombūtnes laikā faktiskā kontrole pār pilsētu tika atstāta viņa brāļiem Gerhardam un Moricam, kuri nodibināja īslaicīgu tirāniju.

### Neatkarīgā grāfiste (1460—1667)
thumb|312x312px|Oldenburga ap 1500. gadu
1459. gadā karalis Kristiāns no sava tēvoča Ādolfa VIII mantoja Šlēsvigas hercogisti un Holšteinas grāfisti — šis notikums būtiski ietekmēja Oldenburgas nākotni. Lai novērstu abu teritoriju sadalīšanu, Holšteinas un Šlēsvigas muižnieki uzaicināja Kristiānu valdīt kā Šlēsvigas hercogu un Holšteinas grāfu. Apmaiņā pret to Kristiāns Ribes līgumā piešķīra muižniekiem plašas privilēģijas. Viņš arī piekrita atteikties no savām mantošanas tiesībām uz Oldenburgu.

Kristiāns nodeva Oldenburgu savam brālim Gerhardam, tādējādi dodot Oldenburgai neatkarību no Dānijas kroņa. Gerhards pastāvīgi konfliktēja ar Brēmenes bīskapu un citiem kaimiņiem, iegūstot pirāta reputāciju Hanzas savienības acīs. Tomēr 1483. gadā Gerhards bija spiests atteikties no troņa par labu savam dēlam, un vēlāk viņš nomira svētceļojuma laikā Spānijā.

16. gadsimta sākumā Oldenburga atkal tika paplašināta uz frīzu rēķina. Grāfs Antons I (1505—1573) ieviesa protestantismu un apspieda klosterus. Tomēr luterāniskās Šmalkaldes līgas sacelšanās kara laikā viņš palika uzticīgs savam katoļu imperatoram Kārlim V un tādējādi spēja palielināt savas teritorijas, 1547. gadā atgūstot Delmenhorstu. Viens no Antona brāļiem, Kristofers no Oldenburgas (ap 1506.—1560. gadu), šai laikā ieguva laba karotāja reputāciju.

Antona mazdēls Antons Ginters (1583—1667), kurš 1603. gadā kļuva par valdnieku, ievērojami paplašināja savas teritorijas un guva bagātību. Tādējādi viņš uzskatīja sevi par gudrāko princi, kurš jebkad ir valdījis Oldenburgā. Jēvera bija iegūta pirms viņa kāpiena tronī, bet 1624. gadā viņš savām zemēm pievienoja Kniphausenu un Varelu. Ar neitralitāti Trīsdesmitgadu kara laikā un ziedojot vērtīgus zirgus Katoļu līgas karavadonim Johanam Cerklasam, Antons Ginters pasargāja savus valdījumus no postījumiem, kas krita pār gandrīz visām pārējām Vācijas zemēm. Viņš arī ieguva no imperatora tiesības iekasēt nodevas par kuģiem, kas brauca pa Vēzeri, kas bija ienesīga dotācija. 1607. gadā viņš uzcēla renesanses pili. Oldenburga palika bagāta pilsēta kara un nemieru laikā, un tās iedzīvotāju skaits un vara ievērojami pieauga.

### Dāņu Oldenburga (1667—1773)
Antons Ginters, kuram nebija likumīgu bērnu, lai nepieļautu savas dzimtas galvenās līnijas izzušanu, panāca vienošanos ar potenciālajiem grāfistes pēctečiem — Dānijas karali Frederiku III un Holšteinas-Gottorpas hercogu Kristiānu Albrehtu. Tika nolemts, ka Oldenburga viņiem pāries kopīgi, savukārt Gintera ārlaulības, bet dižciltīgā statusā ieceltais dēls Antons fon Aldenburgs pildīs gubernatora pienākumus viņu vārdā. Pēc Gintera nāves 1667. gadā Antons fon Aldenburgs pārņēma grāfistes kontroli, taču iekšējie konflikti Holšteinas-Gotorpas dzimtā ļāva tikai Dānijas kronim efektīvi īstenot savas mantojuma tiesības. Pēc fon Aldenburga nāves 1680. gadā Dānijas amatpersonas pārņēma vadību Oldenburgā, oficiāli integrējot grāfisti Dānijas administratīvajā sistēmā Vācijas kancelejas pakļautībā Kopenhāgenā.

Dānijas valdīšanas periodu iezīmēja atkārtotas krīzes. Divi mēra uzliesmojumi 1667. un 1668. gadā mazināja iedzīvotāju skaitu un vājināja ekonomiku, savukārt 1676. gadā zibens izraisīts ugunsgrēks iznīcināja 700 mājas un atstāja 3000 cilvēku bez pajumtes. Fon Aldenburgu finansiālā palīdzība maz ko palīdzēja paātrināt atveseļošanos, ko vēl vairāk kavēja Skones karš. Dānijas karaspēks bija izvietots Oldenburgā un daļēji finansēts no vietējiem nodokļiem, savukārt konkurence par darbu pazemināja algas pilsētā. Pēc fon Aldenburgu nāves kanclers Kristofs Genšs fon Breitenavs (1681—1701) ieviesa reformas, lai modernizētu vietējo pārvaldi un stabilizētu ekonomiku. Neskatoties uz šiem pasākumiem, Oldenburga Dānijai joprojām bija stratēģisks, nevis ekonomisks aktīvs, Lielā Ziemeļu kara un Septiņgadu kara laikā kalpojot par militāro bāzi un radot ievērojamas izmaksas iedzīvotājiem.

Vājais finansiālais stāvoklis arī kavēja dambju uzturēšanu apgabala zemākajos rajonos. 1717. gada Ziemassvētku plūdos Oldenburgā gāja bojā vairāk nekā 4000 cilvēku, un lielas zemes platības kļuva neauglīgas, savukārt 1720. gada Jaunā gada plūdi iznīcināja daudzus no pēc plūdiem uzceltajiem avārijas dambjiem. Karalis Frederiks IV, kurš 1714. gadā bija uzsācis piekrastes aizsardzības pasākumus, pēc 1717. gada paplašināja šos centienus, piešķirot aizdevumus dambju būvniecības uzlabošanai. Rekonstrukcija tika veikta bijušā admirāļa Kristiāna Tomesena Zēhesteda vadībā, un tā ietvēra Oldenburgas pilsētas daļu atjaunošanu. Tikai 18. gadsimta vidū apgabala ekonomika atveseļojās pietiekami, lai Dānijas kase gūtu no tā fiskālu labumu.

### Paaugstināšana par hercogisti (1773—1774)
1770. gados Oldenburga pēkšņi nonāca Eiropas diplomātijas centrā. Daudz agrāk, 1544. gadā, Dānijas karalis Kristiāns III no Oldenburgas nama sadalīja varu Šlēsvigā un Holšteinā varu ar saviem brāļiem Johanu un Ādolfu. No Ādolfa atzara nāca Šlēsvigas-Holšteinas-Gotorpas hercogi, kuri pārvaldīja arī Lībekas bīskapiju.

Lielā Ziemeļu kara laikā Georgs Heinrihs fon Gercs pārvaldīja Šlēsvigu un Holšteinu jaunā Gotorpas hercoga Kārļa Frīdriha vārdā. Cenšoties nostiprināt savas pozīcijas, viņš noslēdza aliansi ar Zviedriju pret Dāniju. Atbildot uz to, Dānijas karalis 1713. gadā anektēja daļu Šlēsvigas.

Šī zaudējuma novājinātais Kārlis Frīdrihs vērsās pēc atbalsta pie Krievijas. 1725. gadā viņš apprecējās ar Annu, cara Pētera I meitu. Viņu dēls vēlāk, 1762. gadā, kļuva par caru Pēteri III. No Krievijas troņa viņš spieda uz savas ģimenes tiesībām uz Šlēsvigu un draudēja Dānijai ar karu. Taču pēc Pētera III slepkavības tikai sešus mēnešus vēlāk viņa atraitne Katrīna II meklēja diplomātisku risinājumu.

Tas tika panākts 1773. gadā ar Carskoje Selo līgumu: Dānija saņēma Šlēsvigu un Holšteinu, savukārt Oldenburga tika nodota Katrīnas dēlam Paulam. Drīz vien viņš to nodeva savam vecvectēvam, Lībekas kņazam un bīskapam Frīdriham Augustam. No šī brīža Frīdrihs Augusts pārvaldīja Oldenburgu kā neatkarīgu teritoriju, vispirms kā grāfs un no 1774. gada kā hercogs. Dānijai, kas bija zaudējusi savu statusu kā Eiropas lielvalsts, mazās un ekonomiski vājās Oldenburgas saglabāšana bija mazāk svarīga nekā tās dienvidu robežas ar Šlēsvigu nodrošināšana un konflikta ar Krieviju novēršana. Neatkarību ieguvušajai Oldenburgai dinastijas saites ar Dāniju pakāpeniski zaudēja savu nozīmi, savukārt attiecības ar Krievijas dinastiju — un vēlāk politiskās saites ar Prūsiju — kļuva arvien svarīgākas.

Frīdriha Augusta valdīšanas laikā pilsēta tika pārveidota ar jaunām ēkām klasicisma stilā.

## Atsauces

## Ārējās saites