Latvijas valsts atzīšana de facto

[thumb|300px|Z. A. Meierovica uzaicinājuma vēstule Lielbritānijas latviešiem, kas izsūtīta kopā ar [Balfūra notas kopiju 1918. gada 18. novembrī.]]
**Latvijas atzīšana ''[[de facto]]*** bija sākotnējā [[Latvija]]s valsts vai tās [[Latvijas Pagaidu valdība|Pagaidu valdības]] kā juridiska fakta atzīšana 1918.—1921. gadā.

== Lielbritānijas nostāja un [[Balfūra nota]] (1918) ==
1918. gada 12. jūlijā [[Latviešu pagaidu nacionālā padome]] (LPNP) tās ārlietu nodaļas priekšsēdētāja [[Jānis Goldmanis|Jāņa Goldmaņa]] un sekretāra [[Jānis Sesks|Jāņa Seska]] personā caur [[Stokholma|Stokholmu]] uz [[Londona|Londonu]] nosūtīja savu pilnvaroto pārstāvi [[Zigfrīds Anna Meierovics|Zigfrīdu Meierovicu]]. Viņam izsniegtajā pilnvarā bija norādīts, ka “pārstāvis visur aprādīs suverēnas un nedalītas Latvijas vajadzību”.

1918. gada 23. oktobrī [[Lielbritānija]]s ārlietu ministrs [[Artūrs Balfūrs]] Z. Meierovicam paziņoja, ka Apvienotās Karalistes valdība ir nolēmusi provizoriski atzīt Latviešu nacionālo padomi par Latvijas valdību, līdz miera konference galīgi izšķirs Latvijas statusu. LPNP [[Balfūra nota|Balfūra paziņojumu]] uztvēra kā Latvijas *de facto* atzīšanu. 1918. gada 30. oktobrī Z. Meierovics nosūtīja Balfūram vēstuli, kurā lūdza sniegt rakstisku deklarāciju par Latvijas neatkarības atzīšanu. Atbildot uz šo vēstuli, A. Dž. Balfūrs 11. novembrī oficiālā rakstā Meierovicam paziņoja, ka Lielbritānijas valdība “labprāt no jauna apliecina savu gatavību dot pagaidu atzīšanu Latviešu nacionālai padomei kā *de facto* neatkarīgai iestādei”.

== Vācijas nostāja un Vinniga nota (1918) ==
Kamēr LPNP orientējās uz atzīšanas panākšanu no [[Antante]]s valstīm, [[Demokrātiskais bloks|Demokrātiskajā blokā]] apvienotie politiķi centās iegūt arī [[Vācija]]s atbalstu. 1918. gada 19. oktobrī Demokrātiskā bloka pārstāvji [[Miķelis Valters]] un [[Edvards Traubergs]] nodeva Vācijas kancleram Bādenes princim Maksimiliānam iesniegumu, kurā bija uzsvērts, ka latviešu tauta ir stigri apņēmusies panākt “Latvijas teritorijā starptautiski atzītu valsts neatkarību”.
[[Attēls:Anerkennung Lettland 26-11-1918.png|thumb|300px|T.s. Vinninga nota — Vācijas ģenerālpilnvarotā Baltijas zemēs 1918. gada 26. novembra paziņojums par [[Latvijas Pagaidu valdība]]s atzīšanu.]]
25. oktobrī princim Maksimiliānam tika nosūtīta vēl viena vēstule [[Latviešu nacionālā padome|Latviešu nacionālās padomes]] valdes vārdā, kurā bija paziņots, ka LPNP un Demokrātiskais bloks, pieaicinot [[Kurzeme]]s pārstāvjus, apvienojušies Latviešu nacionālajā padomē. Vēstulē Nacionālās padomes valde protestēja pret vācu militārās pārvaldes atbalstītās [[Vidzeme]]s, [[Igaunija]]s, [[Rīga]]s un [[Sāmsala]]s apvienotās zemes padomes lēmumiem, kas paredzēja izveidot no Vācijas atkarīgu [[Apvienotā Baltijas hercogiste|Baltijas hercogisti]]. Noraidot šīs padomes, kā arī Kurzemes padomes tiesības pārstāvēt Latviju, Nacionālā padome paziņoja, ka līdz pagaidu valdības izveidošanai tā pretendē uz Latvijas pārvaldes pārņemšanu un nacionālā karaspēka formēšanu.

Vācijas Impērijas kanclers nepaspēja sniegt atbildi uz minētajiem iesniegumiem, jo 3. novembrī Vācijā sākās [[Novembra revolūcija]]. 10. novembrī sociāldemokrātu sastādītā jaunā Vācijas pagaidu valdība — Tautas pilnvaroto padome — savā 15. novembra sēdē Latvijas Demokrātiskā bloka iesnieguma sakarā nolēma iecelt līdzšinējo Vācijas valsts komisāru Baltijas provincēs [[Augusts Vinnigs|Augustu Vinnigu]] par Vācijas ģenerālpilnvaroto Baltijas zemēs. Viņam tika uzdots “vest sarunas ar latviešiem un igauņiem”, ievērojot viņu prasības dibināt neatkarīgas valstis.

Pēc Tautas padomes izveidošanās 1918. gada 17. novembrī un Latvijas valsts pasludināšanas 18. novembrī [[Kārlis Ulmanis|Kārļa Ulmaņa]] sastādītā [[Latvijas Pagaidu valdība]] īpašu uzmanību pievērsa attiecību noregulēšanai ar Vāciju, kurai piederēja faktiskā vara Latvijas teritorijā. Jau 18. novembra vakarā Vācijas ģenerālpilnvarotais A. Vinnigs tika informēts par Latvijas valsts nodibināšanos. Vācijas kabineta sēdē, kas notika dažas dienas pēc Latvijas valsts proklamēšanas, tika nolemts atzīt K. Ulmaņa valdību kā provizorisku varu “latviešu etnogrāfiskajā teritorijā” un [[Tautas padome|Tautas padomi]] kā “kontrolējošo instanci”. 25. novembrī K. Ulmanis saņēma no A. Vinniga šāda satura rakstu: “Pagodinos prezidenta kungam paziņot, ka vācu valdība ir ar mieru provizoriski atzīt Latvijas tautas padomi par patstāvīgu varu un pagaidu valdību par tās izpildu komisiju (*Vollzugausschuss*) līdz tam laikam, kamēr miera konference izšķirsies par Latvijas nākotni saskaņā ar tautu pašnoteikšanās tiesībām.”

26. novembrī A. Vinnigs nosūtīja Pagaidu valdībai vēl vienu paziņojumu ([[Vinniga nota|Vinniga notu]]), kuru Latvijas puse arī uztvēra kā Latvijas atzīšanas rakstu: "Rīgā, 1918. g. 26. novembrī. 1. Augstāko valdības varu latviešu etnogrāfiskajā apgabalā izpilda Latvijas Pagaidu valdība kā galvenais pārvaldes orgāns, kas atbildīgs Latvijas Tautas Padomes priekšā. 2. Vācu civilā pārvalde nodod pārvaldi Pagaidu valdības orgāniem, ko izdara saskaņā ar noteikumiem, kuri vēl izstrādājami vienošanās ceļā."

Šis dokuments saturēja divus būtiskus atzinumus:

# Pagaidu valdība īsteno augstāko varu latviešu etnogrāfiskajā teritorijā;
# vācu civilpārvalde nodod zemes pārvaldīšanu Latvijas pagaidu valdībai.

== Citu valstu nostāja ==
1918. gada 10. decembrī [[ASV Senāts]] pieņēma rezolūciju, kurā pasludināja, ka Lietuvai, Latvijai un Igaunijai ir jādod tiesības uz neatkarību, atdaloties no Krievijas.

1918. gada 22. decembrī [[Krievijas PFSR|Padomju Krievija]] oficiāli atzina [[Pēteris Stučka|Stučkas]] vadīto Latvijas Padomju valdību.
Toties [[Japāna]]s valdība 1919. gada 10. janvārī ar oficiālu rakstu atzina Ulmaņa Pagaidu valdību kā likumīgo Latvijas valsts starptautisko tiesību nesēju. [[Haiti]] valdība Latvijas valsti atzina 1919. gada 30. janvārī.
1919. gada 21. jūnijā [[Igaunija]]s valdība atzina Ulmaņa Pagaidu valdību un noslēdza līgumu par aizdevumu kārtošanu, robežu noteikšanu un citiem jautājumiem, kas nozīmēja arī savstarpēju *de facto* atzīšanu.

Sākotnējie panākumi Latvijas atzīšanā viesa cerības, ka Antantes lielvalstis drīzumā varētu [[Latvijas valsts atzīšana de iure|atzīt Latviju *de iure*]], taču Sabiedroto pārstāvji, kuri padomju varu [[Krievija|Krievijā]] uztvēra kā pagaidu parādību, nebija gatavi ignorēt Baltijas valstu agrāko piederību [[Krievijas Impērija]]i un gribēja Baltijas valstu nākotnes noteikšanu atstāt izlemšanai nākamajai Krievijas Satversmes sapulcei. Visas [[1919. gada Parīzes miera konference|Parīzes Miera konferences]] laikā Latvijas delegācijai tā arī neizdevās panākt savas valsts neatkarības *de iure* atzīšanu. Taču 1919. gada 28. jūlijā [[Versaļa|Versaļā]] parakstītais miera līgums saturēja arī Baltijas valstu neatkarību netieši garantējošus nosacījumus, un Latvija uzskatīja, ka visas 32 valstis, kas parakstījušas Versaļas līgumu, ir *de facto* atzinušas neatkarīgas Latvijas valsts pastāvēšanu.

[[Bermontiāde]]s laikā 1919. gada rudenī Latviju *de facto* ar formāliem rakstveida paziņojumiem atzina [[Somija]], [[Polija]] un [[Lietuva]].
1919. gada 11. augustā  ar britu militārās misijas palīdzību izveidotā Krievijas Ziemeļrietumu valdība (*Се́веро-За́падное прави́тельство*) Tallinā oficiāli atzina Latvijas neatkarību 3. septembrī.
Pēc [[Latgales atbrīvošana]]s cīņām 1920. gada pirmajā pusē Latvijas valdību *de facto* atzina arī [[Beļģija]], [[Francija]] un vairākas citas valstis.

=== Atzīšanas hronoloģija ===
Valstis, kas pirmās atzina Latvijas valsts pastāvēšanu *de facto*:
* [[Apvienotā Karaliste|Lielbritānija]] — 1918. gada 11. novembrī 
* [[Vācija]] — 1918. gada 25. novembrī (pagaidu līgumā pēc [[Bermontiāde]]s atkārtoti atzina 1920. gada 15. jūlijā) 
* [[Japāna]] — 1919. gada 10. janvārī 
* [[Haiti]] — 1919. gada 30. janvārī 
* [[Igaunija]] — 1919. gada 21. jūlijā (starpvalstu līgumā)
* [[Svētais Krēsls]] — 1919. gada 13. septembrī  
* [[Somija]] — 1919. gada 26. septembrī 
* [[Polija]] — 1919. gada 22. oktobrī 
* [[Lietuva]] — 1919. gada 23. oktobrī 
* [[Francija]] — 1920. gada 28. aprīlī

== Skatīt arī ==
* [[Latvijas atzīšana de iure|Latvijas atzīšana *de iure'']]
* Latvijas brīvības cīņas
* 1919. gada Parīzes miera konference

## Atsauces

## Ārējās saites
* Historia.lv informācija