Veimāras Republika

**Veimāras Republika** (), oficiāli **Vācijas Impērija** (), pastāvēšanas laikā reizēm arī saukta par **Vācu Republiku** (), bija periods Vācijas vēsturē no 1918. līdz 1933. gadam.
Pēc nacionālsociālistu ievēlēšanas 1933. gadā tika likvidēti demokrātijas mehānismi, un to uzskata par Veimāras Republikas beigām.

## Dibināšana
Valsts neoficiālais nosaukums radies (pirmo reizi lietojis Ā. Hitlers 1929. g. 24. februārī) no Veimāras pilsētas vārda, kur pēc Novembra revolūcijas sanāca nacionālā sapulce, lai izveidotu jaunu valsts pārvaldes sistēmu. Bieži valsti pirms tam sauca par Vācu Republiku vai arī Vācu Tautvalsti (). Balstoties uz smago ekonomisko stāvokli, kāds valdīja pēc kara beigām 1918. gada novembrī un izmantodami strādnieku masu neapmierinātību, galēji kreisie spēki 1918. gada decembrī — 1919. gada janvārī mēģināja izdarīt valsts apvērsumu. Valdības karaspēkam un policijai tomēr izdevās nemierus apspiest, bet Kārlis Lībknehts, Roza Luksemburga u.c. komunistu vadoņi tika nogalināti. Komunistu varai dažus mēnešus izdevās noturēties vienīgi Bavārijas padomju republikā.

Vācijas ķeizara pārvaldītās Vācijas Impērijas vietā Nacionālā sapulce 1919. gada 8. februārī ātri un bez diskusijām pieņēma „Likumu par pagaidu valsts varu”, kas sastāvēja no 10 pantiem. Valsts iekārtu noteica t.s. Veimāras Konstitūcija (*Weimarer Verfassung*), ko pieņēma Satversmes Sapulcē 31. jūlijā. Līdz ar to Vācijas Impērijas ķeizara vara tika likvidēta un 1919. gada 11. augustā proklamēta parlamentāra federatīva republika ar demokrātisku politisko iekārtu. Augstākā likumdevēja institūcija bija Reihstāgs, ko ievēlēja vispārējās vienlīdzīgās, tiešās, aizklātās, proporcionālās vēlēšanās uz 4 gadiem. Parlamenta apakšpalāta Reihsrāts sastāvēja no federālo zemju pārstāvjiem. Valsts prezidentu, apveltītu plašām pilnvarām, ievēlēja vispārējās vēlēšanās uz 7 gadiem. Valdību vadīja reihskanclers. Tiesu varu īstenoja neatkarīgi, uz mūžu iecelti tiesneši.

## Versaļas līguma sekas
Saskaņā ar Versaļas miera līgumu Vācijai bija jāatdod daļa tās teritoriju Francijai (ar akmeņoglēm un dzelzsrūdu bagātie apgabali Elzasa un Lotringa), Dānijai (Šlēzvigas apgabala ziemeļdaļa) atjaunotajai Polijai (Poznaņa, Pomerānija, Rietumprūsija, daļa Augšsilēzijas u.c.) un jaunizveidotajai Čehoslovākijai (daļa Augšsilēzijas). Uzvarētāju lielvalstu pārraudzībā nodeva arī (Klaipēdas (Mēmeles) apgabalu), ko vēlāk okupēja Lietuva. Dancigu (Gdaņsku) pasludināja par brīvpilsētu Polijas uzraudzībā. Zāras ogļu baseinu nodeva uzvarētāju lielvalstu pārvaldīšanā uz 15 gadiem. Dažus Vācijas apgabalus ieguva arī Beļģija.
Vācijai atņēma arī visas tās kolonijas, kuras savā starpā sadalīja Apvienotā Karaliste, Francija, Beļģija un Japāna. Vācijas sauszemes karaspēks nedrīkstēja pārsniegt 100 000 vīru, tai nedrīkstēja piederēt sava kara aviācija, tanku karaspēks, zemūdens flote u.c.
Gar Vācijas un Francijas robežu tika izveidota t.s. Reinas demilitarizētā zona — apm. 50 km plata zona, kurā vispār nedrīkstēja atrasties nekāds karaspēks. Reparāciju summa Versaļas miera līgumā gan skaidri netika minēta, taču vēlāk tā tika noteikta uz 31 miljardiem ASV dolāru.

## Ekonomikas sabrukums
Bezdarbs sasniedza astronomiskus apmērus, inflācija, kura sākusies jau kara laikā, lielākajai iedzīvotāju daļai laupīja viņu pēdējos ietaupījumus. Bez darba palikuši arī tūkstošiem ķeizariskās armijas virsnieku un kareivju, kas organizējās biedrībās un partijās, rīkoja nekārtības, ielu kautiņus ar komunistiem un sociāldemokrātiem, kuri nebija atmetuši cerības mainīt valsts iekārtu.

1923. gada janvārī Francijas valdība, lai sodītu Vāciju par neizpildītajām ogļu un dzelzsrūdas piegādēm, okupēja Vācijas smagās rūpniecības centru Rūras apgabalā. Vācijas ekonomika sabruka pilnīgi — inflācija pieauga un pārgāja hiperinflācijā: piemēram, ja 1914. gada jūlijā par 1 ASV dolāru deva 4,20 vācu markas, 1919. gada jūlijā — 14, 1923. gada janvārī — jau 17 982, bet 1923. gada novembrī — 4 200 000 000 markas.

## Likvidācija
Pastāvot daudzpartiju politiskajai iekārtai, 1920. gados, pateicoties Lielās depresijas un uzvarētājvalstu noteikto reparāciju slogam Vācijas ekonomikai, lielu ietekmi ieguva NSVSP, kas 1932. gada Reihstāga vēlēšanās ieguva 37,4% vēlētāju balstu. Nacistu partijas līderis Ādolfs Hitlers 1933. gada 30. janvārī kļuva par reihskancleru. Veimāras Konstitūcija *[[de facto]]* zaudēja savu spēku.

## Teritoriālā struktūra (1925)
thumb|500px|Vācu zemes (1920—1921).
Veimāras satversmes pieņemšanas laikā Vācijas Impērija sastāvēja no 24 zemēm. 1920. gadā, apvienojoties vairākām brīvvalstīm, izveidojās Tīringenes zeme. 1921. gadā Valdeku-Pīrmontu (*Waldeck-Pyrmont*), bet 1929. gadā arī Valdeku pievienoja Prūsijai. 1925. gadā Vācu valstī ietilpa 18 zemes un Tautu Savienības pārvaldītais Zāras apvidus:

## Ārējās saites