Baltijas vācu valoda

**Baltijas vācu valoda** () bija vācu valodas dialekts, ko līdz izceļošanai Otrā pasaules kara laikā lietoja Latvijas un Igaunijas vācvalodīgie iedzīvotāji. Tai bija raksturīga izruna un liels skaits aizguvumu no kaimiņu tautu valodām. Tāpat novērojamas īpatnības sintaksē un apvidvārdu lietojumā.

## Izplatība
thumb|Krievijas Ostzeme: Igaunijas, Vidzemes un Kurzemes guberņas
Apzīmējumu "Baltijas vācu valoda" attiecina uz mūsdienu Igaunijas un Latvijas teritorijām (izņemot Latgali) un aptver vēsturiskās Krievijas Impērijas Baltijas provinces. Krievijas Impērijas laikā daļa baltvācu dzīvoja arī Sanktpēterburgā. Lai gan arī Lietuva tiek pieskaitīta Baltijai, tur vācvalodīgo iedzīvotāju bija ievērojami mazāk, jo reģions ilgstoši atradās poļu ietekmē. Tikai Klaipēdas apgabals piedzīvoja ievērojamu vācu valodas ietekmi, taču tas piederēja citam — prūšu valodas — areālam.

## Vēsture
Kopš 13. gadsimta lielākā daļa vācu kolonistu Baltijā lietoja lejasvācu dialektus, kas būtiski ietekmēja Baltijas vācu valodas attīstību. Līdz ap 1600. gadu reģionā dominēja viduslejasvācu valoda, kuru vēlāk nomainīja augšvācu valoda, saglabājot daudz lejasvācu elementu. Vēlākajos imigrācijas viļņos ieradās arī cilvēki no Skandināvijas un Krievijas.

Valodas veidošanos ietekmēja vācu, latviešu, igauņu un lībiešu valodu kontakti. 18. gadsimtā pilnībā notika pāreja uz augšvācu valodu. Voldemāra fon Gucaita 1864. gada atmiņās gan norādīts, ka lejasvācu valodu vēl turpināja lietot līdz 1880. gadiem, īpaši pilsētās un muižās.

Baltijas vāciešu valodu bagātināja pastāvīgs kontakts ar vietējiem iedzīvotājiem — latviešiem, igauņiem un krieviem, kas ietekmēja gan leksiku, gan gramatiku un izrunu.

Filologs Volfgangs Laurs pēc valodas prasmes Baltijas vācu valodas lietotājus iedalīja trīs sabiedrības grupās: "augšvāciski", "jaukti" un "pusvāciski" runājošajos. Akadēmiskās aprindās, īpaši Tērbatas Universitātē, turējās pie standarta vācu valodas.

## Saskarsme ar vietējām valodām
Tā kā baltvācieši ieņēma vadošus amatus administrācijā, baznīcā un izglītībā, daudzi latvieši un igauņi apguva vācu valodu karjeras nolūkos, tāpēc ievērojama Baltijas vācu valodas leksikas daļa aizgūta latviešu un igauņu valodā.

Krievijas Impērijas laikā vācu valoda bija privileģētās kārtas valoda, un cilvēkus, kuru dzimtā valoda bija latviešu vai igauņu, uzskatīja par pārvāciskojušamies tikai pēc vācu valodas apguves. Tā laika presē, piemēram, laikrakstā *Düna Zeitung* 1906. gadā, tika apspriesti jēdzieni "vācu", "pusvācu" un "nevācu".

Tirdzniecībā un lauksaimniecībā radās pidžinvalodas, kuras nievājoši dēvēja par "pusvācu", "krūmu vācu", "kadiķu vācu" u.c. Latviešu valodā šādus valodu lietotājus nicinoši sauca par "kārklu vāciešiem" vai "mazvāciešiem". Tipisks šādas runas pārstāvis ir Švauksta tēls brāļu Kaudzīšu romānā "Mērnieku laiki".

Ikdienas saziņā starp vācu amatniekiem un tirgotājiem un vietējiem iedzīvotājiem izveidojās žargons, ko Rīgā sauca par “dinakantiešu valodu” (*Dinakantisch*).

## Sociālā šķira
Augusts Vilhelms Hūpels 18. gadsimta otrajā pusē norādīja, ka Vidzemes iedzīvotājus nosacīti iedalīja divās kategorijās — “vācieši” (visi brīvie cilvēki neatkarīgi no tautības) un “nevācieši” (t.i. zemnieki). Par “vāciešiem” tika uzskatīti arī tie, kuri nemācēja vācu valodu, bet piederēja augstākajiem slāņiem vai valkāja “vācu apģērbu”.

## Leksika
alt=|thumb|Augusts Vilhelms Hūpels (1737—1819) apraksta vācbaltiešu leksiku (1795)
alt=|thumb|Voldemārs fon Gutcaits (1816—1900) dokumentē vācbaltiešu vārdnīcu (1859—1898). Burti W līdz Z palika nepabeigti

Vācbaltiešu valodas leksika ir dokumentēta vairākās vārdnīcās. Tā atspoguļo laika, reģionālās un sociālās atšķirības. Uz to ietekmi atstājušas dažādas valodas — lejasvācu, latviešu, igauņu, lībiešu, krievu, poļu un zviedru valoda — atkarībā no attiecīgās politiskās varas periodiem.

Latviešu etimologs Konstantīns Karulis (2000) norādīja uz daudziem piemēriem, kur Baltijas vācu valodā iekļauti latviešu valodas aizguvumi, vārddarināšana, sintakses struktūras un fonētiskās īpatnības.

Kurts Štegmans fon Pricvalds (1951) apkopojis sadzīvē lietotu vārdu piemērus:

## Pamazināmie vārdi
Baltijas vācu valodā, tāpat kā latviešu valodā, populāri bija pamazināmie vārdi: “*Kleining*”, “*Pupping*”, “*Sohning*”, “*Tanting*”, “*Tochting*”.

Johans Georgs Kols (1841) atzīmēja, ka no latviešiem Baltijas vācieši pārņēma tendenci izmantot deminutīvus pat abstraktiem jēdzieniem:

## Gramatikas īpatnības
Baltijas vācu valoda parāda līdzīgas atkāpes no literārās vācu valodas kā citi dialekti. Daļa izmaiņu atbilst vispārējām vienkāršošanas tendencēm. Piemēri pēc Koblta (1990).

### Artikuli
Vārdu dzimte var mainīties: *das Chor, das Draht, der Benzin, der Stroh, der Kabel*.

Femīno galotņu zudums rada jaunas maskulīnas formas: *der Borke, der Sülze, der Kresse, der Pappe.*

### Lietvārdi
Daudzskaitlī iespējama galotņu zudums un umlauta veidošanās: *die Hemde, die Lichte, die Doktore, die Pastore, die Böte, die Bröte.*

Ģenitīva vietā lieto datīva konstrukcijas: „*Dem Lehrer seine Mutter*“, nevis „*Die Mutter des Lehrers*“.

Daži priekšmeti tiek apzīmēti ar daudzskaitli: *Hosen, Brillen, Zangen* (kā arī krievu, igauņu un latviešu valodās).

### Darbības vārdi
Baltijas vācu valodā bija saglabājušās senas darbības vārdu pastiprināmās formas: *schrauben — geschroben.*

Pavēles izteiksmē saglabājas nemainīgs patskanis: *werf!, sprech!*

Locījumos parādās metatēze: *ich rechen, du rechenst, er rechent…*

Konjugācijas formas var būt ierobežotas: *Futur I* aizstājusi tagadnes forma, bet pabeigto tagadni — pagātnes forma.

## Izruna
Papildus “enkura R” vācbaltiešiem raksturīgas vēl divas izrunas pazīmes: divskani “ei” izrunā kā “äi”, bet “g” — kā “ch”.

Dzejnieks Zigfrīds fon Fēgezaks to ilustrē ar atskaņām ar “g” un “ch”:
* …so als wollte sie uns sagen: / Jetzt paßt auf — und zählt auch richtig nach!
* …wer eine Nase hat, entfleucht.
* …Zug um Zug, wie in einem Buch.

Dzejnieks Verners Bergenrēns atcerējās, ka vēl 20. gadsimta sākumā viņa tante savu uzvārdu izrunāja kā “Berjengrīn”.

## Atsauces