Borodinas kauja

**Borodinas kauja** (), pazīstama arī kā **Maskavas kauja** (), bija 1812. gada kara lielākā kauja, kas notika 1812. gada 7. septembrī pie Borodinas ciema netālu no Možaiskas, aptuveni 100 km uz rietumiem no Maskavas.

Lai gan kauja bija militāri neizšķirta, tai bija milzīga psiholoģiska un propagandiska nozīme, īpaši Krievijas nacionālajā apziņā. Tā kļuva par varoņeposu, ko izmantotu dažādos laikmetos – no cara laikiem līdz padomju propagandai un pat mūsdienu Krievijas diskursā.

## Priekšvēsture
1812. gada vasarā Napoleona Lielā armija iebruka Krievijā ar apmēram 600 000 karavīru. Pēc vairākām atkāpšanās cīņām Krievijas armija nostiprinājās pie Borodinas, lai mēģinātu apturēt Napoleona virzību uz Maskavu.

Kutuzovs izvēlējās pozīcijas ar dabisku aizsardzību, pastiprinot tās ar lauka nocietinājumiem, tostarp Bažuņinu flešiem un Raevska reduti (centrālajiem aizsardzības punktiem).

## Norise
left|thumb|Napoleons Borodinas kaujas laikā
Borodinas kauja sākās agrā 1812. gada 7. septembra rītā. Ap pieciem no rīta Napoleona Lielā armija uzsāka uzbrukumu Krievijas pozīcijām pie Borodinas ciema. Krievijas armijas virspavēlnieks Mihails Kutuzovs bija izvēlējies aizsardzības līniju, kas balstījās uz dabiskām un mākslīgi izbūvētām pozīcijām, tostarp Bažuņinu flešiem (zemes nocietinājumiem) kreisajā flangā un centrālajā Raevska redutē – nocietinātā augstienē, kas kļuva par vienu no vissmagākajiem kaujas punktiem.

Kaujas sākumā galvenais trieciens tika vērsts pret Krievijas kreiso spārnu. Cīņas par Bažuņinu flešiem kļuva par vienu no asiņainākajām epizodēm – šīs pozīcijas vairākkārt mainīja īpašnieku. Francijas karaspēks izrādīja spiedienu ar artilēriju un kājniekiem, taču katrs metrs tika izcīnīts ar lieliem upuriem. Krievijas armija izmisīgi turējās, piesaistot rezerves un veicot pretuzbrukumus.

Ap pulksten astoņiem rītā Napoleons pavēlēja uzbrukumu Raevska redutei, kas atradās Krievijas aizsardzības centrā. Šo pozīciju aizstāvēja artilērija un kājnieki, un tās ieņemšana bija kritiski svarīga, lai pārraut Krievijas līniju. Pēc vairāku stundu smagas cīņas un lieliem zaudējumiem francūžiem izdevās ieņemt reduti, taču tas nenozīmēja kaujas beigas.

Dienas vidū, neskatoties uz panākumiem centrā, Napoleons atteicās mest kaujā savu Impērijas gvardi – elitāro karaspēku, kas varētu dot izšķirošu triecienu. Tiek uzskatīts, ka viņš to nedarīja, baidoties no pārāk augsta riska un neskaidrās situācijas kaujas laukā. Krievijas karaspēks, lai gan novājināts un atkāpies no dažām pozīcijām, joprojām turējās un pretuzbruka, nepieļaujot pilnīgu sabrukumu.

Vēlā pēcpusdienā kauja bija sasniegusi kulmināciju. Abi karaspēki bija noguruši un ievērojami cietuši. Lielā armija bija izsmēlusi savas uzbrukuma iespējas, bet Kutuzovs, apzinoties armijas stāvokli, naktī pavēlēja atkāpties, lai saglabātu spēkus. Viņš upurēja teritoriju, bet ne armiju.

Kaut gan Napoleons formāli ieguva kaujas lauku, viņš nebija panācis stratēģisko mērķi – sagraut Krievijas karaspēku. Drīz pēc tam viņš ieņēma Maskavu, taču nesagaidīja Krievijas kapitulāciju. Tikmēr krievu armija atkāpās sakārtoti, saglabājot spēju turpināt karu.

Borodinas kauja bija viena no asiņainākajām 19. gadsimtā, ar vairāk nekā 70 000 upuru abās pusēs. Tehniski tā beidzās bez skaidra uzvarētāja, taču stratēģiski tā ļāva Napoleona karaspēkam ieņemt Maskavu. Tomēr Krievijas puse vēlāk pozicionēja šo kauju kā svarīgu morālu uzvaru, kas kļuva par pagrieziena punktu karā. Napoleons, neskatoties uz Maskavas ieņemšanu, nespēja panākt Krievijas kapitulāciju un drīz vien sāka postošu atkāpšanos.

## Atsauces

## Ārējās saites