open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Transformatīvās gramatikas teorija

Noams Čomskis, kurš ir dzimis 1928. gadā, popularitāti ir ieguvis ar savu transformatīvās gramatikas teoriju, kas savā laikā revolucionāri ietekmēja lingvistikas attīstības virzienu. Viņa teorijas pamatā ir uzskats, ka valodas vēsturiskā un tātad arī zinātniski pētāmā pamatvienība ir nevis skaņa, bet visvienkāršākais domu izsakošs teikums. Bieži vien teikumā ar vārdu, kas skaniski un saskaņā ar klasisko gramatiku ir vienāds, var izteikt kardināli atšķirīgas lietas. Tātad vārds ir domas izteikšanas līdzeklis un tā nozīme domāšanā netiek dziļāk analizēta.

Saskaņā ar transformatīvās gramatikas teoriju, katrs saprotams teikums ir pakļauts ne vien konkrētajai valodai, bet arī kaut kādām dziļākām struktūrām, universālai gramatikai, kas ir atkarīga no cilvēka smadzeņu uzbūves. Čomskis uz gramatiku skatās ne vien kā uz runas, bet arī kā uz domas gramatiku, kas to padara par psiholingvistisku skatījumu. Tāpat jāatzīmē, ka Čomskis pieņem, ka valoda, sekojot domai, ir nepārtraukti mainīga, nevis savā būtībā sastingusi. Valoda pakļaujas jaunajām situācijām, kas rodas cilvēka darbības vai citu apstākļu rezultātā. 

Čomskis uzsver valodas spēju mainīties un spēju ar vienu un to pašu vai dažkārt ļoti līdzīgu frāzi reizēm izteikt pavisam atšķirīgas lietas. Tātad viņš uzskata, ka pastāv kādi valodā neizteikti principi, pēc kuriem cilvēks darbojas un valoda ir tikai kā pastarpināts instruments šo principu izpaušanai. Citiem vārdiem, bērns jau piedzimst ar zināmiem priekšstatiem par to, kādi ir vispārīgie valodas darbības principi, un, mācoties valodu, viņš iemācās vien vārdu secību teikumā.

Arī Noama Čomska teorijai līdzīgu viedokli izsaka pazīstamais valodas filozofs Ludvigs Vitgenšteins savā darbā "Traktāts", atzīstot, ka pastāv lietas un parādības, kuras ar valodas palīdzību nav iespējams izteikt. Tas nozīmē, ka valoda netiek vispārināta līdz domu veidojošam fenomenam vai vismaz tāds valodas aspekts netiek uzsvērts.
Jāatzīst, ka Čomska uzskati ir grūti saskaņojami ar eksperimentālajiem pētījumiem, kurus veicis Žans Piažē un kurus komentējis Ļevs Vigotskis. Var gan pieņemt, ka runas jeb valodas un domāšanas attīstība darbojas pēc savstarpēji nesaistītiem principiem, tomēr šāds princips ir grūti iedomājams, zinot cilvēkam raksturīgo spēju zināšanas, kas iegūtas vienā jomā, attiecināt uz citām jomām.
Lai gan Noams Čomskis ir uzskatāms par lingvistu, viņa idejas lielā mērā ir ietekmējušas arī psiholingvistikas tālāko attīstību, kas arī nav brīnums, jo psiholingvistika sastāv no divām daļām, no kurām lingvistika ir informatīvā bāze un psiholoģija — analīzes pamats.

Čomska ieguldījums lingvistikā lielākoties ir saistāms ar jaunu skatījumu uz sintakses pamatprincipiem. Tas nozīmē, ka viņš ierosina formālo skatījumu aizstāt ar elastīgāku, vairāk cenšoties izprast teikuma vienotību ar domāšanas procesiem. Tomēr arī viņa ideju ietekme uz tālāko psiholingvistikas attīstību ir neapstrīdama.
Tehnika

**Tehnika** ( — 'māksla, meistarība, māka') ir cilvēka darbības līdzekļu (rīku, ierīču, aparātu, mašīnu) un iemaņu kopums, ko izmanto ražošanā (sabiedrības ražotājspēku sastāvdaļa) un neražojošajā sfērā (kultūras, sadzīves un citu vajadzību apmierināšanai). Galvenais tehnikas uzdevums ir ražošanas procesā daļēji vai pilnīgi aizstāt cilvēku, atvieglojot tā fizisko un garīgo darbu, kā arī paaugstinot darba  ražīgumu.

Nereti arī terminu *tehnika* attiecina uz kādu cilvēka darbības iemaņu un paņēmienu kopumu (piemēram, gleznošanas, mūrēšanas *tehnika*).

## Tehnikas veidi
* Automašīnas
* Aviācija
* Dzelzceļš
* Kuģi
* Telefons
* Traktori

## Ārējās saites
Terapija

**Terapija** (no  (*therapeia*) — 'kalpošana, kopšana, dziedināšana') ir metožu kopums slimību un ievainojumu ārstēšanai. Iedarbīgas terapijas priekšnoteikums ir pareiza diagnoze.
Latvijas PSR laikā par terapiju dēvēja arī internās medicīnas nozari, kas pētī iekšķīgo slimību rašanos, patoģenēzi, norisi, diagnostiku, profilaksi un ārstēšanu.

## Terapijas paveidi
* farmakoterapija, ķīmijterapija, ārstēšana ar medikamentiem;
* ķirurģiskā terapija, ārstēšana ar ķirurģisko invazīvo manipulāciju (operāciju) palīdzību;
* staru terapija (radioterapija);
* psihoterapija;
* manuālā terapija;
* mūzikas terapija;
* krāsu, smaržu terapija u.c.
*krioterapija

## Skatīt arī
* Orpula
Tūrisms

[thumbnail|250px|[Jūrmala, Jomas iela]]
**Tūrisms** (; no *tour* — ‘ceļojums, brauciens’) ir visas personas darbības, kā rezultātā tiek veikti ceļojumi brīvajā laikā ārpus pastāvīgās dzīvesvietas, kas nav ilgāki par gadu. Šajos ceļojums ne tikai atpūšas, bet var kārtot arī lietišķos darījumus vai veikt citas darbības. Pēc pārvietošanās veida izšķir pasīvo tūrismu (ekskursijas ar autobusu vai tamlīdzīgu transporta līdzekli) un aktīvo tūrismu (dalībnieki pārvietojas, ejot kājām, slēpojot, airējot, braucot ar velosipēdu un tamlīdzīgi).

## Tūristu visapmeklētākās vietas
2012. gadā visapmeklētākās valstis pēc tūristu skaita bija Francija (83,0 miljoni tūristu), Amerikas Savienotās Valstis (67,0 miljoni), Ķīna (57,7 miljoni), Spānija (57,7 miljoni), Itālija (46,4 miljoni), Turcija (35,7 miljoni), Vācija (30,4 miljoni), Apvienotā Karaliste (29,3 miljoni), Krievija (25,7 miljoni) un Malaizija (25,0 miljoni).

Saskaņā ar žurnāla *[[Forbes]]* datiem, 2013. gadā tūristu visapmeklētākās pilsētas pasaulē bija Bangkoka, Londona, Parīze, Singapūra, Ņujorka, Stambula, Dubaija, Kualalumpura, Honkonga un Barselona. Savukārt visapmeklētākie objekti Taimskvērs un Centrālparks (abi Ņujorkā).

## Tūrisms Latvijā
Tūrisma attīstība Latvijā atzīta kā viena no tautsaimniecības un vides attīstības prioritātēm. Tūristu plūsmas palielināšana veicinātu dažādu nozaru izaugsmi — viesnīcas, transports, sabiedriskā ēdināšana, tirdzniecība, izklaides un sporta aktivitāšu infrastruktūra un tā tālāk.  
 
Latvija piedāvā viesiem pievilcīgas viesnīcu cenas, plašu transporta infrastruktūru, labu norēķinu karšu tīklu. Bet, lai piesaistītu ceļotājus uz ilgāku laiku un veicinātu viņu atgriešanos Latvijā, ir svarīgi izstrādāt pievilcīgus tūrisma produktus un tos veiksmīgi pārdot. Pēc 2021. gada datiem, vidēji Latvijā ārvalstu ceļotāji uzturas 6 diennaktis, bet visilgāk, ceļotāji no Nīderlandes - 14,4, Norvēģijas - 14,2, Īrijas - 10,9 un Apvienotās Karalistes - 10,4 diennaktis. no Šobrīd pasaulē pieaug interešu un hobiju ceļojumu īpatsvars, kā arī ik gadu palielinās interneta vidē plānoto un rezervēto ceļojumu apjoms.

## Skatīt arī
* Alternatīvais tūrisms
* Lauku tūrisms

## Atsauces

## Ārējās saites
Valstu uzskaitījumi

* Suverēno valstu uzskaitījums
* Atkarīgo teritoriju uzskaitījums
* Starptautiski neatzītu valstu uzskaitījums
* Kustības par valsts izveidi
* Salu valstu saraksts
* Valstu uzskaitījums ar oficiālo angļu valodu
* Valstu bez bruņotajiem spēkiem uzskaitījums
Varbūtību teorija

[thumb|[Metamais kauliņš|Metamos kauliņus izmanto skaitļu (simbolu) nejaušai ģenerēšanai. ]]
**Varbūtību teorija** ir matemātikas nozare, kas pētī gadījuma rakstura parādību un procesu matemātisko modeļu vispārīgās īpašības. Varbūtību teorijā izmanto varbūtības, gadījuma lieluma un gadījuma notikuma jēdzienus. Uz varbūtību teoriju balstās matemātiskā statistika.

## Vēsture
Varbūtību teorijas pirmsākumi meklējami 16. gadsimtā, kad itāļu matemātiķis Džerolāmo Kardāno pētīja azartspēles, un 17. gadsimtā, kad pētījumus veica Pjērs Fermā un Blēzs Paskāls.

## Piemērs
Kastē ir 10 bumbiņas: 2 sarkanas un 8 zilas. Nejauši izvelk vienu bumbiņu. Kāda ir varbūtība, ka tiks izvilkta kāda no sarkanajām bumbiņām?

Pastāv 20% iespējamība, ka tiks izvilkta kāda no sarkanajām bumbiņām, ko pieraksta kā P(A)=\tfrac{2}{10}\,.

## Skatīt arī
* Varbūtība
* Normālais sadalījums
T tests

**T tests** ir visbiežāk statistikā lietotā metode, lai noteiktu, vai starp divu izlašu aritmētiskajiem vidējiem pastāv statistiski nozīmīgas atšķirības. Šim testam ir vairākas modifikācijas, kas ļauj to izmantot gan atkārtotiem mērījumiem vienā izlasē, gan diviem mērījumiem neatkarīgās izlasēs, kā arī ievērot faktu, vai izlašu dispersijas ir saskaņotas vai nesaskaņotas.

T tests ir parametriskajai statistikai raksturīga metode, kas nozīmē, ka izlasēm, kurās tiek veikti aprēķini, jāatbilst normālsadalījumam. Līdzvērtīga metode neparametriskajā statistikā ir Manna-Vitneja U kritērijs.
Tonalitāte

**Tonalitāte** ir skaņkārtas absolūtā augstuma izteiksme — noteikta skaņkārta no noteiktas pamatskaņas (piem., do mažors vai minors.)
Nilss Bors

**Nilss Henriks Dāvids Bors** (; dzimis  Kopenhāgenā, miris  Kopenhāgenā) bija ebreju izcelsmes dāņu zinātnieks, kura atklājumi veicināja atoma struktūras un kvantu mehānikas izpratni. 1922. gadā Boram piešķīra Nobela prēmiju fizikā par ieguldījumu atomu struktūras un no tiem izstarotās radiācijas izpētē.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1885. gadā Kopenhāgenā fizioloģijas profesora Kristiāna Bora un viņa sievas Ellenas, dzimušas Adleres, ģimenē.
1911. gadā Bors ieguva doktora grādu Kopenhāgenas Universitātē. Pēc tam viņš studēja pie Ernesta Rezerforda Mančestrā, Anglijā. Balstoties uz Rezerforda teorijām, Bors 1913. gadā publicēja savu atoma struktūras modeli, kas paredzēja, ka elektroni ap atoma kodolu pārvietojas orbītās un elementa ķīmiskās īpašības lielā mērā nosaka elektronu skaits ārējā orbītā. Tāpat Bors postulēja, ka elektrons varētu no augstākas enerģijas orbītas pārvietoties uz zemāku, atbrīvojot diskrētās enerģijas fotonu. Tas kļuva par kvantu teorijas pamatu.

1916. gadā Bors kļuva par Kopenhāgenas Universitātes profesoru, bet 1920. — jaunizveidotā Teorētiskās fizikas institūta direktoru. Bors deva nozīmīgu ieguldījumu kvantu mehānikas Kopenhāgenas interpretācijas izveidē. Visslavenākais Bora students bija Verners Heizenbergs.

1941. gadā, kad Dāniju okupēja vācu spēki, Kopenhāgenā Boru apmeklēja Heizenbergs, kas viņam pavēstīja par Vācijas atombumbas izveides programmu. Vēlāk Bors devās uz Ameriku, kur piedalījās Manhatanas projekta īstenošanā. Zinātnieks Ričards Fainmens ziņo, ka šajā laikā viņš drošības apsvērumu dēļ bijis zināms kā Nikolass Beikers. Tomēr Bora ieguldījums projektā nebija liels. Pēc kara viņš atgriezās Kopenhāgenā, kur uzstājās par kodolenerģijas izmantošanu mierīgos nolūkos.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Nilsa Bora biogrāfija Nobela prēmijas mājaslapā
Bora atoma uzbūves modelis

[thumb|235px|[Ūdeņradis|Ūdeņraža atoma modelis]]
**Bora atoma uzbūves modelis** piedāvā vienkāršotu atoma uzbūves novērtējumu. Šo modeli 1915. gadā ieviesa ievērojamais dāņu fiziķis Nilss Bors. Bora modelis ir pazīstams kā "planetārais modelis". Tajā neitroni un protoni aizņem nelielu platību atoma centrā, ko dēvē par kodolu, bet elektroni riņķo orbītās ap kodolu aptuveni tāpat, kā planētas riņķo ap Sauli.

Bors izmantoja zināšanas par radiāciju, ko izstaro atomi, lai izveidotu no Rezerforda modeļa būtiski atšķirīgu atoma modeli. Bija zināms, ka atomi izstaro tikai noteiktu viļņu garumu gaismu, tāpēc Bors nonāca pie pārsteidzoša secinājuma, ka elektroniem jāriņķo noteiktās orbītās un ka gaisma var tikt izstarota tikai tad, kad elektrons "pārlec" no vienas orbītas uz citu. Abi šie secinājumi bija pretrunā ar klasisko fiziku, kas nebija piešķīrusi orbītām kādus noteiktus lielumus. Boram nācās pieņemt īpašus likumus, kas nesakrita ar klasiskās fizikas apgalvojumiem. Viņš konstatēja, ka šādā sīkā — atomu — mērogā īpaši stabili ir atsevišķi kustību stāvokļi. Šajos stāvokļos riņķojošais elektrons (pretēji elektromagnētisma likumiem) neizstaro enerģiju.
Makss Planks

**Makss Karls Ernsts Ludvigs Planks** (; dzimis , miris ) bija vācu fiziķis. Viņu uzskata par kvantu teorijas tēvu.

## Biogrāfija
Dzimis Ķīlē, Planks uzsāka studēt fiziku Minhenes Universitātē jau 16 gadu vecumā 1874. gadā; 1879. gadā, 21 gada vecumā, viņš saņēma doktora grādu Berlīnē. Viņa diplomdarbs bija par otro termodinamikas likumu. Savu izvēli studēt fiziku viņš formulēja vēlāk: "Ārējā pasaule ir kaut kas no cilvēka neatkarīgs, kaut kas absolūts, un to likumu meklēšana, kas apraksta šo absolūto, man šķita viscēlākais zinātniskais mērķis dzīvē."

1900. gadā Planks postulēja, ka enerģija tiek izstarota mazās, noteiktās vienībās, ko viņš nosauca par kvantiem. Savu teoriju attīstīdams tālāk, viņš konstatēja, ka katra kvanta enerģija ir vienāda ar radiācijas frekvences un universālas konstantes reizinājumu. Šī konstante ir pazīstama kā Planka konstante. Planks izveidoja pats savu mērvienību sistēmu, kas bija balstīta uz fundamentālām fizikālām konstantēm. Tāpat viņš atklāja siltuma radiācijas likumu, kas tagad pazīstams kā Planka radiācijas likums. Sākumā Planka apgalvojumi sastapās ar skepsi, taču pamazām viņa teoriju pieņēma Nilsa Bora veiksmīgo pētījumu dēļ. Planka atklājumi tomēr nelika atteikties no teorijas, ka gaismas vai matērijas radiācija tiek izstarota viļņos. Tagad fiziķi uzskata, ka elektromagnētiskajam starojumam piemīt gan viļņa, gan daļiņas daba. Planka atklājumi, ko vēlāk apstiprināja arī citi zinātnieki, bija pamats pilnīgi jaunam zinātnes laukam, ko pazīst kā kvantu mehāniku.

1918. gadā Planks saņēma Nobela prēmiju fizikā par kvantu fizikas aizsākšanu.

1930. gadā Planks tika ievēlēts par Ķeizara Vilhelma institūta (*Kaiser-Wilhelm-Gesellschaft*) prezidentu, ko vēlāk, pēc viņa nāves, pārdēvēja par Maksa Planka biedrību. Viņš pakļāva sevi briesmām, atklāti kritizējot nacistu režīmu, kas nāca pie varas Vācijā 1933. gadā, un aicinot Ādolfu Hitleru saudzēt ebreju zinātniekus. Viņa dēlam Ervīnam tika piespriests nāvessods par piedalīšanos 1944. gada 20. jūlija atentātā ar nodomu nogalināt Hitleru, viņš mira Gestapo. Pirms tam jau Planks bija zaudējis gan savu pirmo sievu (mirusi 1909. gadā), gan vecāko dēlu Kārli (kritis karā 1916. gadā), gan abas meitas (mirušas dzemdībās). 1944. gadā tika sabombardēta Planku māja Berlīnē. Planks kopā ar savu otro sievu un dēlu pārcēlās uz Getingeni, kur mira 1947. gada 4. oktobrī 89 gadu vecumā.

Maksa Planka vārdā nosaukts asteroīds *1069 Planckia*, kā arī ESA orbitālā observatorija *[[Planck (orbitālā observatorija)|Planck]]* (palaista 2009. gadā).

## Atsauces

## Ārējās saites

* Maksa Planka biogrāfija Nobela prēmijas mājaslapā
Planka konstante

**Planka konstante**, ko apzīmē ar *h*, ir fizikas konstante, ko izmanto, lai aprakstītu kvantu īpašības. Tai ir būtiska nozīme kvantu mehānikas teorijā, un tā ir šādi nosaukta par godu ievērojamajam zinātniekam Maksam Plankam, kurš to atklāja 1900. gadā.

Planka konstante pirmo reizi tika aprakstīta kā proporcionalitātes koeficients starp fotona enerģiju *E* un tā saistīto elektromagnētiskā viļņa frekvenci *ν*. Šī sakarība starp enerģiju un frekvenci tiek saukta par **Planka sakarību** vai **Planka–Einšteina vienādojumu**:
:E = h\nu.\,

## Vērtība

Šīs konstantes aptuvenā vērtība ir
:h=6,62606876(52) \times 10^{-34}\ \mbox{J}\cdot\mbox{s}.

Ar savu teoriju Planks pieļāva gaismas duālo dabu - ka tā var būt gan vilnis, gan daļiņa. Gandrīz gadsimtu gaisma bija uzskatīta tikai par vilni.

## Skatīt arī

* Gaisma
* Fotons
Verners Heizenbergs

**Verners Kārlis Heizenbergs** (; dzimis  Vircburgā, miris  Minhenē) bija ievērojams fiziķis un Nobela prēmijas laureāts, viens no kvantu mehānikas teorijas pamatlicējiem. Visbūtiskākais Heizenberga ieguldījums zinātnē ir Heizenberga nenoteiktības principa formulēšana.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1901. gadā Vircburgā.
Būdams students, Heizenbergs 1922. gadā Getingenē satika Nilsu Boru, ar kuru vēlāk ilgi un veiksmīgi sadarbojās. 1925. gadā, būdams tikai 23 gadus vecs, viņš pirmoreiz formulēja kvantu mehānikas pamatprincipus. 1927. gadā Heizenbergs atklāja savu nenoteiktības principu, kas vēstī: nav iespējams precīzi noteikt reizē daļiņas ātrumu un pozīciju; rezultāts vienmēr būs zināmā mērā kļūdains, turklāt kļūda vienmēr būs lielāka par noteiktu konstanti. Kopā ar Boru Heizenbergs palīdzēja izveidot kvantu mehānikas Kopenhāgenas interpretāciju.

1932. gadā Heizenbergs saņēma Nobela prēmiju fizikā "par kvantu mehānikas radīšanu".

Otrā pasaules kara laikā Heizenbergs palika Vācijā un strādāja nacistu režīmam. Viņš vadīja Vācijas kodolieroču programmu, taču viņa sadarbības apmēri ir neskaidri. Šīs programmas eksistenci viņš Boram atklāja 1941. gadā pēc kādas konferences, kas risinājās Kopenhāgenā. Pēc tikšanās strauji pārtrūka Bora un Heizenberga ilgā draudzība. Vēlāk Bors pievienojās Manhatanas projektam, ASV kodolieroču izstrādes programmai. Vācijai tā arī neizdevās radīt atombumbu. Uzskata, ka Heizenbergs, iespējams, aizkavējis projekta realizēšanu morālu apsvērumu dēļ. Pēc kara tā lika manīt pats Heizenbergs, taču Bors apgalvo, ka, spriežot pēc 1941. gada sarunas, viņš neesot jutis nekādus pašpārmetumus.

Heizenberga epitāfija esot: "Viņš guļ kaut kur šeit." - nepārprotama norāde uz viņa atklāto nenoteiktības principu.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vernera Heizenberga biogrāfija Nobela prēmijas mājaslapā
Džordžs Bērklijs

**Džordžs Bērklijs** (,  — ), pazīstams arī kā **bīskaps Bērklijs**, bija Īrijas Karalistē dzimis un angļu valodā rakstošs filozofs, kura būtiskākais sasniegums filozofijā ir subjektīvā ideālisma iedibināšana.

## Biogrāfija

Bērklijs dzimis Tomastaunā, netālu no Kilkenijas *(Kilkenny)* Lensteras grāfistē Īrijā. Mācījās Trinitijas koledžā Dublinā, kuru beidza kā maģistrs 1707. gadā. Pēc koledžas beigšanas Bērklijs turpat strādāja par privātskolotāju un sengrieķu valodas pasniedzēju. 1721. gadā Bērklijs kļuva par garīdznieku un teoloģijas doktoru un turpināja pasniegt Trinitijas koledžā teoloģiju un senebreju valodu. 1727. gadā viņš devās uz Ameriku ar nodomu nodibinā koledžu un utopisku kopienu Bermudās, kas nodarbotos ar kristietības izplatīšanu Amerikas kontinentā. Tomēr naudas trūkuma dēļ, Bērklijs atgriezās Londonā. 1734. gadā viņš kļuva par Kloinas *(Cloyne)* bīskapu (netālu no Korkas Īrijā). 1752. gadā viņš devās pie dēla uz Oksfordu, kur mira nākamā gada janvārī.

Bērklija vārdā nosaukta Bērkli pilsēta, Kalifornijā, ASV - ievērojams izglītības un zinātnes centrs.

## Bērklija filozofiskie uzskati

Subjektīvo ideālismu īsi var formulēt vienā teikumā: "Būt nozīmē tapt uztvertam." Bērklijs uzrakstīja daudzus darbus, tostarp "Traktātu par cilvēka zināšanu principiem" *(Treatise Concerning the Principles of Human Knowledge)* (1710), ko sarakstīja jau 25 gadu vecumā. Tajā Bērklijs postulē, ka visas cilvēka sajūtas ir subjektīvas, cilvēks uztver nevis objektīvo realitāti, bet gan savas apziņas stāvokļus. Nevar runāt par objekta eksistenci, pirms tas nav uztverts ar maņām. Materiālo lietu pasaule nepastāv, pastāv tikai idejas. Bērklijs, izmantojot subjektīvo ideālismu, pretojās tobrīd izplatītajam ateismam un materiālismam.

Bērklijs vissvairāk nodarbojās ar jautājumu par objektīvas realitātes eksistenci, cilvēka uztveri, reālo un iedomāto. Viņš argumentēja, ka jāpastāv citiem cilvēkiem un pasaule visiem jāuztver vienādi tāpēc, ka 1) citi cilvēki pauž savu viedokli un 2) cilvēki spēj vienoties par realitātes īpašībām, tās ir līdzīgas un konstantas.

Daži no Bērklija atzinumiem:
* objektu uztvērumi ir absolūti precīzi un objektīvi;
* jebkuras zināšanas par empīrisko pasauli iespējams iegūt tikai ar tiešas uztveres palīdzību;
* kļūdas rodas, domājot par to, ko uztveram;
* zinātnes mērķis ir deintelektualizēt un dekonceptualizēt, tādējādi iegūstot tīrus uztvērumus.

Japiezīmē, ka nozīmīga vieta Bērklija teorijā bija Dieva eksistencei, piemēram: pastāv tas, kas tiek uztverts, taču viss vienmēr objektīvi pastāv, jo vienmēr ir bijis un vienmēr būs Dievs.

Deivida Hjūma kauzalitātes un objektivitātes filozofija ir viena Bērklija filozofijas aspekta padziļinājums. Imanuels Kants apgalvoja, ka Bērklija principi padarot objektīvas zināšanas neiespējamas.

## Ārējās saites

* Džordžs Bērklijs - Vēstures terminu skaidrojošā vārdnīca
Ekoloģiskā niša

[thumb|Divi [ķērpji uz akmens, divās atšķirīgās ekoloģiskajās nišās]] 
**Ekoloģiskā niša** ir katras sugas funkcionālā vieta ekosistēmā; tā ir saistīta ar vides apstākļu kompleksu, kurš nodrošina sugas ilgstošu un normālu eksistenci dotajā vidē. Biotisko un abiotisko faktoru kopums, kas nepieciešams sugas eksistencei.

## Skatīt arī
* Ekoloģija
* Ekosistēma

## Atsauces

## Ārējās saites
Ekosistēma

[thumbnail|200px|[Koraļļu rifs|Koraļļu rifi — zemūdens ekosistēma]]
**Ekosistēma** ( — ‘māja’ + sistēma) ir biosfēras pamatvienība, kuru veido noteikti dzīvie organismi (biocenoze) un nedzīvā apkārtējā vide (biotops), kurā tie dzīvo. Ekosistēmā pastāvīgi notiek enerģijas, vielu un informācijas aprite, kas nodrošina ekosistēmas funkcionēšanu.

Biocenozē ietilpst ekosistēmā sastopamie augi, dzīvnieki un mikroorganismi. Ja biocenoze nav veidojusies dabiski, bet to veidojis cilvēks, to sauc par mākslīgo ekosistēmu.

Biotopu veido gan abiotiskie (nedzīvā daba), gan biotiskie komponenti (dzīvā daba). Dzīvajiem organismiem ekosistēmā ir noteiktas funkcijas:
* organisko vielu producēšana — to veic autotrofi organismi jeb producenti;
* organisko vielu pārveidošana sekundārajā produkcijā, kuru veic heterotrofi organismi jeb konsumenti;
* organisko vielu sadalīšana, veic destruktori un reducenti.

Ekosistēmas sīkāk dalās sauszemes ekosistēmās un ūdens ekosistēmās.

## Sauszemes ekosistēmas
Sauszemes ekosistēmu izvietojums ir atkarīgs no noteiktiem vides, galvenokārt klimata apstākļiem. Vairāku ekosistēmu kopums veido biomas, piemēram, tundru, skujkoku mežus, stepes, savannas, tuksnešus.

Latvijā raksturīgākās sauszemes ekosistēmas ir meži, pļavas un purvi.

Pasaulē arvien lielākas teritorijas aizņem mākslīgās ekosistēmas, tas ir, tīrumi, pilsētas, dārzi, parki.

## Ūdens ekosistēmas
Ūdens ekosistēmas galvenais faktors ir ūdens sastāvs, tas ir, sāļūdens vai saldūdens. Atsevišķi izdala arī sājūdens (iesāļūdens) ekosistēmas, pie kuras pieder arī Baltijas jūra. Svarīgs ir arī ūdenī izšķīdušā skābekļa daudzums.

Lielākā ūdens ekosistēma ir Pasaules okeāns. Ar vislielāko bioloģisko daudzveidību ir šelfa daļa. To lielā mērā ietekmē antropogēnais faktors, tas ir, cilvēka darbības ietekme, piemēram, nozveja, ūdens piesārņojums.

Nozīmīgākās saldūdens ekosistēmas ir upes un ezeri. Liela nozīme ir arī mitrājiem.

## Skatīt arī
* Ekoloģija
* Ekoloģiskā niša

## Atsauces

## Ārējās saites
Ekoloģija

thumbnail|200px|Ekoloģija ir zinātne par organismu un vides mijiedarbību
**Ekoloģija** ( — ‘māja’;  — ‘jēdziens’) ir zinātne, bioloģijas apakšnozare, par organismu un vides mijiedarbību, kā arī par attiecībām starp pašiem organismiem. Terminu "ekoloģija" pirmo reizi 1866. gadā izmantoja vācu zoologs Ernsts Hekels. Speciālistus, kas strādā šajā sfērā, sauc par ekologiem. Daži ekologi ir specializējušies konkrētu sugu vai pat indivīdu izpētē.

Viena no nozīmīgākajām ekoloģijas problēmām ir dabas resursu un izmirstošo sugu saglabāšana, kā arī izstrādāt vismaz teorētisko bāzi pasākumiem, kas būtu jāveic, lai būtu līdzsvars starp cilvēku pieaugošajām prasībām un dabas iespējām tās apmierināt. Ekoloģija ir cieši saistīta ar tādām zinātnēm, kā fizioloģiju, ģenētiku, sistemātiku, evolūcijas teoriju, ģeogrāfiju, meteoroloģiju, matemātiku, fiziku, ķīmiju un citām zinātnēm.

## Ekoloģijas nozares
Izšķir divas nozīmīgas ekoloģijas nozares: autekoloģiju (pēta konkrētas sugas mijiedarbību ar citām sugām un apkārtējo vidi) un sinekoloģiju (pēta atsevišķas ekosistēmas). Nereti atsevišķi tiek izdalīta populāciju ekoloģija jeb demekoloģija. Īpaši tiek izdalīta arī cilvēka ekoloģija.

Iespējams labākais veids, kā norobežot moderno ekoloģiju, ir aplūkot organizācijas līmeņa jēdzienu, kuru var attēlot ekoloģiskajā spektrā. Visaugstākā šajā spektrā ir ekosfēra, kam seko bioms, ainava, ekosistēma, kopiena, populācija, organisms, orgānu sistēma, orgāns, audi un visbeidzot šūna.

## Ekoloģijas vēsture
Vispārīgi runājot, ekoloģija ir salīdzinoši jauna zinātnes nozare. Par atsevišķu zinātni tā kļuva 1960. gados, kad sākās plašas cilvēku aktivitātes, rūpējoties par dabisko vidi. Tomēr ekoloģijas idejas zināmā mērā ir bijušas zināmas jau sen, un mūsdienās ekoloģijā izstrādātie principi ir bijuši cieši saistīti ar citām bioloģijas nozarēm. Var uzskatīt, ka viens no pirmajiem ekologiem bija sengrieķu filozofs Aristotelis vai arī viņa skolnieks Teofrasts, kuri izrādīja lielu interesi par dzīvās dabas daudzveidību. Teofrasts savos darbos ir aprakstījis dzīvnieku un augu pasaules mijiedarbību. Arī seno indiešu eposos Mahābhārata un Rāmājana ir aprakstītas dažādu dzīvnieku sugu, biotopu, barošanās, vairošanās un uzvedības izmaiņas, mainoties apkārtējais videi.

Terminu "ekoloģija" pirmo reizi 1866. gadā izmantoja vācu zoologs Ernsts Hekels savā darbā "Organismu vispārējā morfoloģija" (*Generelle Morphologie der Organismen*).

## Ekosistēmas

Tā kā visu pasaules dzīvību vienlaicīgi ir grūti pētīt, tad ekologi pārsvarā ir specializējušies noteiktu ekosistēmu izpētē. Ekosistēmu veido biocenoze, dzīvo organismu kopums dotajā ekosistēmā, un biotops, tās fiziskā vide. Sauszemes ekosistēmas ietver mežus, savannas, pļavas, krūmājus, tundras, tuksnešus un tā tālāk. Jūras un saldūdens ekosistēmas veido okeāni, ezeri, upes, purvi un tā tālāk. Visas pasaules ekosistēmas veido biosfēru.

Ekosistēmas tiek izdalītas arī pēc citiem faktoriem, piemēram, pēc klimata, augsnes, minerāliem, saules gaismas daudzuma, ūdens pieejamības.

## Skatīt arī
* Ekoloģiskā niša
* Agroekoloģija

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Deivids Hjūms

**Deivids Hjūms** (, dzimis , miris ) bija skotu vēsturnieks un filozofs, kam bija liela nozīme divu filozofijas skolu — skepticisma un empīrisma — attīstībā. Hjūmu mēdz uzskatīt par trešo — visradikālāko — no tā sauktajiem "britu empīriķiem" (pārējie divi ir Džons Loks un Džordžs Bērklijs). Hjūma filozofijā liela nozīme bija ne tikai skepticismam, bet arī naturālismam.

## Dzīvesgājums

Hjūms ir dzimis Edinburgā un turpat arī mācījies. Sākumā viņš apsvēra iespēju studēt tiesību zinātni, taču vēlāk viņu pārņēma, paša vārdiem izsakoties, "nepārvarama nepatika pret visu, izņemot nodarbošanos ar filozofiju un vispārīgu mācīšanos".

Divdesmit sešu gadu vecumā viņš Francijā pabeidza darbu "Traktāts par cilvēka dabu" (*A Treatise of Human Nature*). Lai arī tagad daudzi to uzskata par būtiskāko Hjūma darbu, sākotnēji tas neguva atbalstu.

Pavadījis dažus gadus darbā pie dažādiem politiķiem un militāristiem, Hjūms atgriezās pie studijām. Nolēmis, ka "Traktāta par cilvēka dabu" būtiskākā neveiksme ir stils, nevis saturs, Hjūma materiālu pārstrādāja, lai tas būtu vieglāk uztverams. Tā radās darbs "Pētījums par cilvēka sapratni" (*An Enquiry Concerning Human Understanding*).

Vēlākajos gados viņam tika liegti dažādi amati, jo viņš bija ateists. Tomēr viņam izdevās iegūt izcila esejista un vēsturnieka slavu. Viņa darbiem izteikti lielāku uzmanību sāka pievērst, kad Imanuels Kants apgalvoja, ka tieši Hjūms esot viņu atmodinājis no "dogmatiskas snaudas".

Hjūms uzskatīja, ka lietām pašām nepiemīt īpašības, tās noteic cilvēka maņas. Līdzīgā kārtā cilvēka saprāts nespēj radīt jaunas domas, bet gan dažādi apvienot jau zināmās un uztvertās. Prāts ir nesaraujami saistīts ar apkārtējo realitāti.

## Uzskati par morāli un brīvo gribu

Hjūms savās idejās par ētiku un morāli noliedz prāta lomu morālas rīcības izvērtēšanā un apgalvo, ka amorālu rīcību nenosaka, tas, ka tā ir pretēja saprātam. Hjūms uzskata, ka morālie ieskati ir iekšējās ticības motivēti. Viņš apgalvo, ja kāds tic tam, ka slepkavošana ir morāli nosodāma, tad viņš arī nekad tā nerīkosies. Saprāts pēc Hjūma var nodarboties ar loģiku un reģistrēt faktus, turpretim morālai rīcībai nepieciešama iekšēja ticība un sajūta, ka tā vai cita rīcība ir morāla vai amorāla. Hjūms brīvas gribas jēdzienu radikāli problematizē, norādīdams, ka brīvā griba nav savienojama ar indeterminismu un kā morāliskums nav rodams ne brīvajā gribā, ne determinisma, jo abu pieņēmumu konsekvences novestu pie bezatbildības. Tā piemēram, ja pieņemam, ka cilvēka rīcība ir determinēta, tad kā viņš var būt atbildīgs par to, ko viņš dara, ja viss jau ir noteikts iepriekš? Tomēr Hjūms apgalvo, ka arī brīva griba nevar būt avots morālai un ētiskai rīcībai, jo, ja pieņem, ka cilvēka darbībā ir neatkarīga un tā rodas spontāni, tad var secināt, ka tā nav arī atkarīga no cilvēka rakstura un nodomiem, līdz ar to no viņa nedrīkst prasīt nekādu atbildību. Šeit Hjūma uzskati šķiras no Kanta, kurš cilvēka rīcību uzskata par brīvu un kategoriskā imperatīva uzraudzītu. Hjūms gan apšauba saprāta spēju noteikt morāles īpašības, gan neuzticas brīvas gribas jēdzienam, kamēr abi nojēgumi ir ļoti svarīgi Kanta idejās.

## Ārējās saites
Etnogrāfija

[thumb|200px|19. gadsimta beigu latviešu etnogrāfisko tērpu zīmējums no [Janis Rozentāls|Jaņa Rozentāla albuma "Ainas no latviešu tautas dzīves"]]
**Etnogrāfija** ir aprakstoša zinātne, kas pēta tautas (un citu etnisko kopību) izcelšanos (etnoģenēzi), izvietojumu (etnoģeogrāfiju), materiālo un garīgo kultūru, kultūrvēsturiskās attiecības starp visu pasaules daļu tautām. Līdzās etnogrāfijai pastāv etnoloģija, kas nodarbojas ar etnogrāfisko datu salīdzinošiem pētījumiem.

Mūsdienu antropoloģijā un socioloģijā etnogrāfija ir kvalitatīvs cilvēku sociālo parādību apraksts, kas balstīts uz lauka pētījumiem. Šādā aspektā etnogrāfija ir holistiska (vispārīga, integrējoša) pētījuma metode, kas balstās pieņēmumā, ka sistēmas īpašības nav iespējams precīzi aprakstīt, ja tās tiek skatītas atrauti viena no otras. Mūsdienās etnogrāfija kā pētniecības metode tiek plaši lietota ne tikai antropoloģijā, bet arī socioloģijā un organizāciju pētniecībā. 

Šādā kontekstā etnogrāfija ir mūsdienu sabiedrību pētījums, kas cenšas noskaidrot, kā dzīvo mūsdienu cilvēki, t.i., cilvēki, kas dzīvo sabiedrībā tajā laikā, kad tiek veikts lauka pētījums. Kaut arī Latvijā ar etnogrāfiju reizēm tiek saprasts daļēji vēsturisks pētījums, kas orientēts uz pagātnē radītu materiālu un nemateriālu artefaktu apkopošanu un no tā izrietošu spekulatīvu vēsturiskās situācijas rekonstrukciju, etnogrāfija kā pētījuma metode mūsdienu zinātniskajā pasaulē tiek izmantota galvenokārt mūsdienu sabiedrību un parādību aprakstīšanai un pētīšanai.

## Noderīgas norādes
* Folkloras serveris 
* Latviešu folkloras krātuve

## Ārējās saites
Mitoloģija

[thumbnail|235px|Viens no mitoloģiskajiem tēliem — [pūķis, kas attēlots Velsas karogā]]
**Mitoloģija** (, *muthología* — ‘stāstu stāstīšana’) ir mītu kopums, kā arī zinātne, kas pēta dažādu tautu mītus, folkloru, eposus, pasakas un leģendas. Tā ir būtiska cilvēces kultūras sastāvdaļa. Mijiedarbībā ar mitoloģiju veidojusies reliģija, filozofija, literatūra, arī zinātņu pirmsākumi. Radusies cilvēces sākumposmā, mitoloģija arī vēlāk ietekmējusi kultūras attīstību. Daudzi literatūras un mākslas šedevri nav pilnībā izprotami, nepārzinot tajos attēlotās mitoloģiskās personas un izmantotos mitoloģiskos sižetus. Varētu teikt, ka mitoloģija ir cilvēces garīgais šūpulis.

Katras tautas unikalitāti un savdabību raksturo tās kultūra, kas savukārt sakņojas attiecīgajā mitoloģijā. Nopietna iepazīšanās ar kādu nāciju jāsāk ar tās mītu un mitoloģisko priekšstatu sistēmu studijām. Šī atziņa ir īpaši nozīmīga šodien, kad ir iespēja izsvērt un attīstīt sakarus ar visas pasaules tautām un nācijām. Dažās kultūras ir mītu radītāji kā šamaņi, citās ir mītu stāstītāji tālāk kā priesteri.

## Termins
Termins ‘mitoloģija’ neatbilst vispārējām likumsakarībām. Vārda izskaņa -loģija liek domāt, ka tā ir zinātne kā ģeoloģija, socioloģija un bioloģija. Parasti ar terminu mitoloģija netiek izprasta mācība, zinātne par mītiem. Tulkojumā no grieķu valodas mitoloģija nozīme ‘stāstu stāstīšana’. Mitoloģija ir mītu kopums. Amerikāņu mītu pētnieks Viljams Dotijs (*William Doty*, 1939–2017) ir ieteicis labāk lietot terminu ‘mitogrāfija’ (burtiskā tulkojumā ‘mītu aprakstīšana’). Šādu terminu viņš izmantoja arī savu grāmatu virsrakstos.

## Mitoloģija un reliģija
Mitoloģija un reliģija ir savstarpēji saistītas, bet to kopsakarības nav viegli paskaidrojamas. Katra no tām tiek uztverta atsevišķi kā patstāvīga garīgās dzīves joma. Reliģija izpaužas kā dievu pielūgšana, tikmēr mitoloģija tiek stāstīts par dievu un varoņu dzīvi.

## Mitoloģiskie tēli
Gandrīz ikvienas tautas mitoloģijā var atrast tādus tēlus kā dievu, dievības, varoņus, eņģeļus, velnus, sātanus, dēmonus, pūķus un fejas. Daudzu tautu mitoloģijās ir sastopami arī vampīri, zombiji un nemirstīgie.

## Latviešu mitoloģija

Latviešu mitoloģijai ir ne vien līdzība ar citu baltu tautu (lietuviešu un prūšu) mitoloģiju, bet arī ar somugriem — lībiešiem un igauņiem — raksturīgajiem dabas kultiem. Ieskatu latviešu mitoloģijā sniedz lielākoties 18.—20. gadsimtā pierakstītās un apkopotās latviešu tautasdziesmas, kā arī kopš 12. gadsimta veiktie hroniku ieraksti, ceļojumu apraksti, baznīcu vizitāciju protokoli, vārdnīcas un citi avoti.

## Skatīt arī
* Mīts
* Sengrieķu mitoloģija
* Senās Ēģiptes mitoloģija
* Skandināvu mitoloģija

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Lipīdi

thumbnail|235px|Lipīdu iedalījums
**Lipīdi** (no  (*lipos*) — 'tauki') ir visai daudzveidīga bioorganisko vielu grupa. Lipīdi ir ūdenī nešķīstoši vai slikti šķīstoši savienojumi, kuri labi šķīst nepolāros organiskajos šķīdinātājos. Pie lipīdiem pieder: taukskābes, tauki, eļļas, vaski, terpēni, fosfolipīdi, steroīdi. Vispazīstamākie lipīdi ir tauki un dažkārt šos vārdus lieto kā sinonīmus.

Lipīdi ietilpst ikvienas šūnas membrānas struktūras sastāvā. Tauki uzkrājas organismā kā enerģijas rezerve (piemēram, zemādas tauki), taču arī augu taukiem noārdoties, rodas daudz enerģijas. Tauki izpilda arī aizsargfunkciju. Biezā slānī tie pasargā iekšējos orgānus no siltuma zuduma un triecieniem.

No taukiem un eļļām reakcijās ar sārmiem rodas ziepes. Ziepes ir taukskābju nātrija vai kālija sāļi. Tauki dzīvnieku un cilvēku organismā noārdās līdz oglekļa dioksīdam un ūdenim, un dod enerģiju galvenokārt sirds un skeleta muskuļiem. Gremošanas traktā lielākā daļa tauku fermenta lipāzes, ko izdala aizkuņģa dziedzeris un zarnu gļotāda, ietekmē tiek sašķelti līdz glicerīnam un taukskābēm. Zarnu sieniņās veidojas organismam raksturīgie tauki, kas nonāk limfā vai asinīs. Uzsūktie tauki un taukskābes iesaistās tālākajā vielmaiņā vai arī nogulsnējas kā rezerves vielas zemādas saistaudos.

## Lipīdu metabolisms
Lipīdi pieder pie dažādas struktūras savienojumu grupām, tādēļ arī to bioloģiskās funkcijas, biosintēze, noārdīšanās ir ļoti atšķirīgas. No uzturzinātnes viedokļa lielākā nozīme ir taukiem, fosfolipīdiem un holesterīnam, jo dietas tradīcijas, izmaiņas lipīdu metabolismā var būtiski ietekmēt organisma homeostāzi kopumā un veicināt noteiktu patoloģiju attīstību — aptaukošanos, aterosklerozi un citas. Ar lipīdiem vajadzētu nosegt ne vairāk kā 15% enerģētiskā patēriņa sevišķu vērību piegriežot optimālam lipīdu sastāvam — pietiekošam augsti nepiesātināto taukskābju saturam, mazākam īsās virknes vai t.s.trans-taukskābju daudzumam.

### Lipīdu transporta formas
Tauki ir glicerīna un taukskābju esteri. Uzņemti ar uzturu, taukus kuņģa zarnu traktā žultsskābes emulģē, lipāžu ietekmē tie hidrolizējas un zarnās uzsūcas. Uzsūkšanās laikā notiek daļēja tauku resintēze ar limfu asins straumē nonāk liela lipīdu dažādība, kura veido asinīs tā saucamās lipīdu transporta formas.

Šo transporta formu nozīme ir tā, ka, pirmkārt, proteīnu slānis apņem tauku mikropilieniņu un nodrošina tā dispersijas pakāpi. Ja tā nebūtu, tad izveidotos liels tauku piliens, kurš izsauktu tauku emboliju un smagus asinsrites traucējumus. Otrkārt, proteīni un fosfolipīdi aktīvi piedalās holesterīna transportā un metabolismā. Lipoproteīnu sastāvā esošās olbaltumvielas sauc par apoliproteīniem.

No asins straumes tauki nonāk perifērajos audos, šūnās un tiek pakļauti intracelulāram katabolismam. Notiek tauku hidrolīze ar intracelulārajām lipāzēm un izveidojas glicerīns un taukskābes.

## Atsauces
Nukleīnskābes

**Nukleīnskābes** jeb **nukleoskābes** ir polimēri, kurus veido savā starpā ar fosforskābes diestera saitēm lineāri savienoti nukleotīdi. Nukleīnskābes nodrošina ģenētiskās informācijas glabāšanu, ekspresiju un nodošanu nākamajām šūnu paaudzēm ar replikācijas, transkripcijas un translācijas mehānismu palīdzību. Izšķir ribonukleīnskābes (RNS) un dezoksiribonukleīnskābes (DNS).

## Nukleotīdi
Nukleīnskābju monomēri ir nukleotīdi. Tie sastāv no 3 komponentiem:
* Heterocikliska slāpekļa bāze (purīna (adenīns un guanīns) vai pirimidīna (timīns, uracils un citozīns) atvasinājums)
* Ogļhidrāts (pentoze) (DNS — dezoksiriboze; RNS — riboze)
* Fosforskābes atlikums

## Nukleīnskābju veidi
* Dezoksiribonukleīnskābes (DNS)
* Ribonukleīnskābes (RNS)

## DNS un RNS salīdzinājums
Izšķir divu veidu nukleīnskābes: dezoksiribonukleīnskābi (DNS) un ribonukleīnskābi (RNS). Tabulā ir izveidots abu skābju salīdzinājums.
Ribonukleīnskābe

[thumb|[Halobaktērijas *Haloarcula marismortui* ribosomas lielā subvienība 50S. RNS attēlota brūnā krāsā, ribosomas olbaltumvielas — zilā, bet aktīvais centrs iezīmēts sarkanā krāsā]]
**Ribonukleīnskābe**, saīsinājumā **RNS**, ir viens no diviem nukleīnskābju veidiem (otrs ir DNS). RNS veidota no monomēriem (ribonukleotīdiem), kuru sastāvā esošā pentoze vienmēr ir riboze. RNS molekulām ir galvenā nozīme ģenētiskās informācijas realizēšanā — transkripcijā un translācijā. Viena no RNS galvenajām funkcijām ir olbaltumvielu sintēze. Daudziem vīrusiem RNS ir ģenētiskās informācijas nesēja.

## Salīdzinājums ar DNS
Atšķirībā no dezoksiribonukleīnskābes (DNS), kas veido dubultspirāli, ribonukleīnskābes molekula ir vienkārša spirāle. Dezoksiribozes vietā ir riboze. Atšķirīgs ir arī slāpekļa bāzu sastāvs, kur timīna vietā ir uracils. DNS daudzums šūnā ir nemainīgs, bet RNS daudzums var stipri mainīties. RNS molekulu skaits var būt stipri lielāks, ja šūnā intensīvi norisinās olbaltumvielu sintēze.

## RNS tipi
Šūnās ir vairāku tipu RNS, kas ir vienas DNS spirāles atsevišķu posmu komplementāri nospiedumi. Galvenie trīs tipi ir ribosomālā RNS (rRNS), transporta RNS (tRNS) un informatīvā RNS (iRNS vai mRNS, jo tiek saukta arī par matrices RNS).

Šūnās visvairāk ir rRNS, kas ir aptuveni 90% no visām RNS. Citos avotos norādīts, ka to procentuālais daudzums šūnās ir no 50 līdz 80%. Tā kopā ar olbaltumvielām veido ribosomas, un tās molekula sastāv no 3000 līdz 5000 nukleotīdiem. rRNS molekulu masa ir no 1 līdz 1,5 miljoniem.

Aptuveni 10% no kopējā RNS daudzuma veido tRNS. Transporta RNS tiek saukta arī par šķīstošo RNS. Tās molekula sastāv no 80 līdz 100 nukleotīdiem, bet molekulu masa ir no  līdz . tRNS pārnes uz olbaltumvielu sintēzes vietu aminoskābes, un katrai aminoskābei ir sava tRNS, kas nozīmē, ka šūnā ir atrodamas 20 veidu tRNS.

Vismazākais daudzums no RNS šūnās ir mRNS, aptuveni 1% no visa kopējā RNS daudzuma. Tā atrodas šūnas citoplazmā un arī šūnas kodolā. Kvalitatīvi mRNS molekulas ir dažādas. To molekulā var būt no 300 līdz 3000 nukleotīdu, bet molekulu masa ir no  līdz . mRNS satur informāciju par vienas noteiktas olbaltumvielas struktūru. mRNS pārnes informāciju no DNS uz olbaltumvielu.

## Atsauces

## Ārējās saites

* 
*
Matērija

**Matērija** (no  — 'viela') ir viss, kas aizņem telpu, tādējādi matērija ir viela un lauks (gravitācijas, magnētiskais utt.). Parasti, runājot par matēriju, runā par elementārdaļiņām fermioniem. Matērijai piemīt raksturlielumi, kurus var izmērīt, piemēram, masa (vielai) vai stiprums (laukam).

## Matērija un enerģija
Klasiskā fizika matēriju un enerģiju uzskatīja par atšķirīgiem fenomeniem. Modernā fizika savukārt uzsver, ka matēriju iespējams pārvērst enerģijā un otrādi. Bieži vien, pētot atsevišķus fizikas jautājumus, matēriju un enerģiju ērtības labad uztver kā dažādas lietas. Ikdienā novērojamo matēriju veido elektroni, protoni, neitroni un mijiedarbība starp tiem.

## Skatīt arī
* Enerģija
* Tumšā matērija
Personālais dators

thumb|250px|Stilizēta personālā datora ilustrācija
thumb|250px|Dell OptiPlex galda dators

**Personālais dators** ( vai *PC*) ir jebkurš dators, kura cena, izmērs un veiktspēja ir pielāgota individuālai lietošanai un ir paredzēta speciāli gala patērētājam, kurš ar šo iekārtu var darboties patstāvīgi un neatkarīgi.

Mūsdienās personālais dators var būt gan kā galda dators, portatīvais jeb klēpjdators vai planšetdators. Vispopulārākās operētājsistēmas personālajam datoram ir Microsoft Windows, Mac OS un Linux, kamēr vispopulārākais mikroprocesors ir x86 tipa. Personālā datora programmnodrošinājums pamatā sastāv no teksta redaktoriem, tabulu redaktoriem, datubāzu programmām un spēlēm, kā arī no neskaitāmām cita veida programmām. Mūsdienās personālajam datoram bieži vien ir ātrgaitas interneta pieslēgums, kas ļauj lietotājam piekļūt vispasaules tīmeklim un daudzu citu veidu resursiem.

Personālais dators var būt gan kā mājas, gan kā darba dators, kas atrodas lietotāja darba vietā un ir saslēgts lokālajā tīklā ar citiem darba datoriem.

Atšķirībā no agrīnajiem personālā datora lietotājiem, kuriem bija pašiem jāraksta datorprogrammas, lai varētu produktīvi izmantot savu datoru, mūsdienās datora lietotājiem ir plaša pieeja komerciālajām un nekomerciālajām datorprogrammām, kuras ir viegli instalējamas un saprotamas.

## Vēsture
Personālā datora veiktspēja ir ļoti strauji augusi kopš tā pirmsākumiem. Kopš 1970. gadu sākuma dažādos zinātniskos institūtos zinātnieki aktīvi meklēja un atrada risinājumu jauna tipa interaktīva personālā datora izveidei, kurš būtu paredzēts nenoteikta laika individuālai lietošanai. Tomēr šī personālā datora sistēma jebkurā gadījumā būtu pārāk dārga, lai tā piederētu privātpersonām.

1975. gadā mikroprocesora un integrālās shēmas parādīšanās deva iespēju izveidot kompaktu personālā datora versiju, kura vēl pirms pāris gadiem  būtu aizņēmusi veselu istabu. Agrīnās personālā datora versijas (sākumā saukta par mikrodatoriem) tika tirgotas komplektos un ierobežotā skaitā.

## Personālo datoru arhitektūras
* Apple Macintosh un Power Macintosh
* IBM PC un savietojamie
* Sun SparcStation
* SGI darbstacijas

## Personālā datora sastāvdaļas

Tipiska galda personālā datora komplekta sastāvdaļas:

* Datora korpuss ar barošanas bloku
* Centrālais procesors
* Mātesplate
* Operatīvā atmiņa
* Cietais disks
* Videokarte
* Monitors (LCD, LED vai CRT)
* Optiskais diskdzinis (parasti DVD-ROM vai DVD±RW)
* Tastatūra un Datorpele

Kā papildus personālajam galda datoram var pievienot:

* Printeri
* Skeneri
* Skaļruņus
* Ārējo cieto disku
* Ārējo optisko diskdzini
* u.c.

## Datora pielāgošana cilvēkiem ar īpašām vajadzībām

## Skatīt arī
* Personālā datora aparatūra
* Mikrodators
* Minidators
* Lieldators

## Atsauces

## Ārējās saites
IBM PC

right|thumb|300px|IBM PC 5150
**IBM PC** (*Personal Computer*) ir kompānijas IBM preču zīme un personālo datoru arhitektūra. Pirmais modelis **IBM 5150** tika ieviests 1981. gada augustā. Šī arhitektūra kļuva tik populāra, ka daudzas citas kompānijas sāka klonēt IBM PC datorus un tā radās termins IBM PC savietojams dators.

## IBM PC un PS/2 modeļi

# Zem DOS, operatīvā atmiņa virs 1M tiek paplašināta ar EMS atmiņas platēm
# Zem DOS, operatīvā atmiņa virs 1M tiek paplašināta ar normāliem atmiņas moduļiem un atmiņas vadības programmu.

## Ārējās saites

* Roberts Novaks. Attīstība, kam nav bijis precedenta: Personālais dators svin 20.dzimšanas dienu
Fundamentālā mijiedarbība

thumb|235px|Lādētu daļiņu pievilkšanās, elektromagnētiskais spēks
**Fundamentālā mijiedarbība** ir divu vai vairāku fizikālu ķermeņu (tie var būt gan elementārdaļiņas, gan kvantu lauki) savstarpējā iedarbība, kas izraisa to kustību vai stāvokļa maiņu. Piemēram, lādētu daļiņu pievilkšanās notiek, pateicoties elektromagnētiskajam spēkam.

Mūsdienu fizikā formulēts, ka dabā pastāv četri **fundamentālie spēki** jeb mijiedarbības: gravitācijas mijiedarbība, elektromagnētiskā mijiedarbība, stiprā mijiedarbība, vājā mijiedarbība. 

## Skatīt arī
* Spēks

## Atsauces
Bors (nozīmju atdalīšana)

**Bors** var būt:
* Bors — ķīmiskais elements;
* Bors ― dievs skandināvu mitoloģijā.

## Cilvēki ar šādu uzvārdu
* Nilss Bors (*Niels Bohr*; 1885―1962) ― ebreju izcelsmes dāņu zinātnieks, Nobela prēmijas laureāts fizikā;
* Oge Bors (*Aage Bohr*; 1922―2009) — dāņu kodolfiziķis, Nobela prēmijas laureāts fizikā.

## Skatīt arī
* Bora
Entropija

Termodinamikā ar **entropiju** mēra enerģijas daudzumu fiziskā sistēmā, ko nevar izmantot, lai veiktu darbu. To apzīmē ar S. Tā ir arī mērvienība "nekārtībai" kādā daudzelementu sistēmā.

Entropijas idejas autors ir Rūdolfs Klauziuss 1865. gadā. Entropijai viņš deva nosaukumu pēc grieķu valodas vārda, kas nozīmē "pārvērtība".

Parasti ar vārdu "entropija" saprot "nekārtība". Entropijas princips pamatā nozīmē, ka jebkurā izolētā sistēmā entropija (nekārtība) tiecas palielināties, bet nekad - samazināties. Šis princips attiecas tikai uz izolētām sistēmām (ΔS ≥ 0).  Zeme, piemēram, nav izolēta sistēma, jo to nepārtraukti sasniedz Saules gaisma (enerģija). Vispārpieņemts ir uzskats, ka Visums savukārt ir izolēta sistēma, tāpēc, tā kā entropija tajā nepārtraukti palielinās vai vismaz nesamazinās, tas varētu piedzīvot t.s. karsto nāvi (*heat death*), kad visa enerģija kļūst par termālo enerģiju un vairs nav iespējams veikt nekādu darbu.

Eksperimentāli entropiju ir grūti izmērīt. Entropijas termodinamiskā izpratnē mērīšana balstās uz ļoti rūpīgu kalorimetriju.

Paaugstinoties temperatūrai, entropija parasti palielinās, jo intensīvākā daļiņu siltumkustība sistēmu padara nesakārtotāku. Amorfu cietvielu entropija ir lielāka nekā kristālisku vielu entropija.

## Skatīt arī
* Sociālā entropija
Hjūms

**Hjūms** (*Hume*, senākā rakstībā *Home*; sieviešu dzimtē Hjūma) ir skotu cilmes uzvārds, kas cēlies no Hjūmas pils (*Hume Castle*) nosaukuma. Cilvēki ar šo uzvārdu:

* Deivids Hjūms (*David Hume*; 1711—1776) — skotu vēsturnieks un filozofs;
* Džordžs Hjūms (*George Hume*; 1862—1936) — skotu šaha problēmists;
* Aleks Daglass-Hjūms (*Alex Douglas-Home*; 1903—1995) — britu politiķis.
Nesējdaļiņas

Daļiņu fizikā kvantu lauku teorija, ko dēvē par standartmodeli, apraksta stipro kodolspēku, vājo kodolspēku un elektromagnētisko spēku - fundamentālās mijiedarbības. Katrai mijiedarbībai ir savas **nesējdaļiņas**.

Visas mijiedarbību nesējdaļiņas ir bozoni. Gluoni ir stiprā kodolspēka nesējdaļiņas. Fotoni ir elektromagnētiskā spēka nesējdaļiņas. W un Z bozoni ir vājā kodolspēka nesējdaļiņas.

Ja arī ceturtajai fundamentālajai mijiedarbībai - gravitācijai - ir nesējdaļiņas, tās varētu būt gravitoni. Gravitons ir hipotētiska daļiņa, jo eksperimentāli nav pierādīta tā esamība. Gravitoni nav Standartmodeļa sastāvdaļa.

Standartmodelis paredz arī piekto mijiedarbību - Higsa lauku, kura nesējdaļiņa būtu Higsa bozons. Higsa lauks, iespējams, piešķir masu visām pārējām daļiņām.

## Ārējās saites
Džons Loks

**Džons Loks** (*John Locke*; dzimis , miris ) bija apgaismības laikmeta angļu filozofs. Empīrists. Viens no liberālisma pamatlicējiem.

## Biogrāfija
Dzimis 1632. gada 29. augustā Raitonā netālu no Bristoles puritāņu ģimenē. Anglijas pilsoņu kara laikā no 1647. līdz 1652. gadam mācījās prestižajā Vestminsteras skolā Londonā. Savas mācības turpināja Oksfordas Universitātē, bet no 1652. līdz 1667. gadam bija pasniedzējs. Viņš izvēlējās apgūt medicīnu. Universitātē viņš sadraudzējās ar fiziķi Robertu Boilu.

No 1667. līdz 1675. gadam strādāja kā domubiedra un valstsvīra lorda Ešlija personīgais ārsts, vēlāk sekretārs, viņa mājā Londonā. Šajā laikā viņš sarakstīja savu pirmo darbu.

No 1675. līdz 1688. gadam sakarā ar politiskajiem notikumiem Anglijā un vigu vajāšanu viņš pameta Angliju. Loks uzturējās Francijā un Nīderlandē, kur pavadīja laiku ar daudziem ievērojamiem tā laika zinātniekiem un filozofiem. 1688. gadā atgriezās Anglijā un publicēja vairumu savu darbu. Tajā laikā tika atzīts par Eiropas ievērojamāko filozofu. Satika un iedraudzējās ar Īzaku Ņūtonu.

No 1691. līdz savai nāvei 1704. gadā dzīvoja lēdijas Masamas ģimenē Eseksā. Lēdija Masama bija viena no pirmajām feminisma ideoloģēm.
Viņš nomira 1704. gada 28. oktobrī, 72 gadu vecumā.

## Uzskati
Loks aizstāvēja valdību, kurai piekrišanu devuši tie, pār kuriem tā valda, un cilvēka dabiskās tiesības uz dzīvību, brīvību un privātīpašumu. Loks bija viens no britu empīristiem (tādi bija arī Deivids Hjūms un Džordžs Bērklijs).

Loks uzsvēra maņu, nevis intuīcijas vai dedukcijas nozīmi zināšanu iegūšanā. Loks uzskatīja, ka piedzimstot cilvēka prāts ir kā *tabula rasa*, tīra tāfele, uz kuras maņas atstāj nospiedumus, kas veido zināšanas. Viņš uzskatīja arī, ka visi cilvēki piedzimst labi, vienlīdzīgi un neatkarīgi.

Savos "Divos traktātos par valdību" Loks noliedza teoriju par karaļu dievišķajām tiesībām un tādu valsti, kādu to uztvēra angļu filozofs Tomass Hobss. Loks apgalvoja, ka suverenitāte piemīt nevis valstij, bet cilvēkiem. Daudzas no Loka idejām vēlāk tika iekļautas ASV konstitūcijā.

Loks bija par reliģijas brīvību un reliģijas atdalīšanu no valsts.

## Galvenie darbi
* "Eseja par cilvēka sapratni" (*An Essay Concerning Human Understanding*, 1690)
* "Divi traktāti par valdību" (*Two Treatises of Government*, 1690)
* "Dažas domas par audzināšanu" (*Some Thoughts concerning Education*, 1693)

## Atsauces

## Ārējās saites