Heistingsas kauja

**Heistingsas kauja** () bija viena no nozīmīgākajām 11. gadsimta un visas Eiropas viduslaiku militārajām sadursmēm, kas radikāli mainīja Anglijas politisko, sociālo un kultūras attīstības virzienu. Tā iezīmēja anglosakšu valdnieku ēras beigas un jauna vēstures posma sākumu Anglijā – normaņu valdīšanu, kas būtiski pārveidoja valsts pārvaldi, sabiedrības struktūru un kultūras telpu. Kauja notika  Anglijas dienvidaustrumos, Austrumsaseksā, pie Senlakas grēdas (*Senlac Ridge*) netālu no mūsdienu Heistingsas pilsētas. Tajā sadūrās anglosakšu armija karaļa Harolda II Godvinsona vadībā un Normandijas hercoga Viljama I Iekarotāja normaņu karaspēks. Kaujas tiešais iemesls bija strīds par Anglijas Karalistes troni, kas izcēlās pēc karaļa Edvarda Grēksūdzētāja nāves 1066. gada sākumā. Edvardam nebija tiešu mantinieku. Anglosakšu elite par karali pasludināja Haroldu II, savukārt Viljams apgalvoja, ka Edvards iepriekš bija apsolījis troni viņam.

 Viljams ar savu karaspēku izsēdās Anglijas krastos, Pevensijas apvidū, un virzījās Saseksas iekšzemē. 14. oktobra kaujā anglosakšu armija tika sakauta, bet Harolds II krita kaujas laukā. Šis iznākums izšķīra varas jautājumu valstī un nodrošināja normaņu militāro un politisko pārākumu. Pēc neilgas pretošanās tika pakļauta Londona, un jau  Viljams tika kronēts par Anglijas karali. Heistingsas kauja bija izšķirošais militārais notikums normāņu Anglijas iekarošanā. Tās rezultātā tika sagrauta anglosakšu valsts elite, bet normaņi ieviesa feodālu zemes īpašumtiesību sistēmu, centralizētu karaļa varu pēc kontinentālās Eiropas parauga, kā arī būtiskas pārmaiņas, piemēram, notika zemes turējuma un militāro pienākumu sistēmas pārkārtošana, anglosakšu aristokrātijas nomaiņa, kā arī pārvaldē un elitē pastiprinājās normaņu franču un latīņu lietojums, kas ilgākā laikā būtiski ietekmēja arī angļu valodas attīstību. Šo pārmaiņu ietekme bija jūtama vēl gadsimtiem ilgi, tādēļ Heistingsas kauja tiek uzskatīta par vienu no nozīmīgākajiem pagrieziena punktiem ne tikai Anglijas, bet arī Eiropas vēsturē.

## Vēsturiskais fons
11. gadsimta vidū Anglijas Karalistes politiskā situācija bija sarežģīta un nestabila, jo karaļa vara pastāvēja līdzās ietekmīgu ērlu (lielmuižnieku) varai. Formāli Anglija bija vienota karaliste, taču faktiski liela nozīme bija augstmaņu dzimtām, īpaši Godvina dzimtai Veseksā. Karaļa Edvarda Grēksūdzētāja valdīšanas beigās izšķirošu ietekmi baudīja Veseksas grāfs Godvins un viņa dēli, tostarp Harolds II Godvinsons , kuri bija kļuvuši par galveno iekšpolitisko varas balstu valstī. Vienlaikus Edvardam saglabājās ciešas dinastiju un politiskas saites ar Normandijas hercogisti, jo viņš ilgstoši bija dzīvojis trimdā Francijā, kas radīja priekšnoteikumus ārvalstu pretenzijām uz Anglijas troni. Izšķirošs pavērsiens notika , kad Edvards Grēksūdzētājs nomira, neatstājot tiešu mantinieku. Šis notikums kļuva par tiešu katalizatoru politiskajai krīzei, jo Anglijā pēctecības principi nebija viennozīmīgi noteikti. Valdnieka griba, radniecība ar karaļnamu, vadošo dižciltīgo atbalsts un spēja nodrošināt reālu militāru un politisku varu varēja kalpot kā konkurējoši leģitimitātes pamatojumi.

Jau nākamajā dienā pēc Edvarda nāves angļu augstmaņu padome (*[[witan]]* jeb *Witenagemot*) par karali pasludināja Haroldu Godvinsonu, kurš tika kronēts . Šī ātrā varas pārņemšana apliecināja vietējās elites izšķirošo lomu pēctecības procesā, tomēr tā neizslēdza konkurējošas pretenzijas. Harolda kronēšanu apstrīdēja vairāki pretendenti. Nozīmīgākais no tiem bija Viljams Iekarotājs, Normandijas hercogs, kurš apgalvoja, ka Edvards viņam solījis Anglijas troni un ka Harolds agrāk devis zvērestu atbalstīt šo prasību. Par likumīgu karaļnama pēcnācēju tika uzskatīts arī Edgars Ētelings, taču 1066. gadā viņš bija politiski un militāri pārāk vājš, lai pretendētu uz varu. Savukārt Haralds Hadrada, Norvēģijas karalis, savas tiesības balstīja uz agrākās skandināvu varas Anglijā interpretācijām, kas saistītas ar Knuda I Lielā mantojumu. Tādējādi 1066. gada pēctecības krīze bija ne tikai dinastiju strīds, bet arī plašāka politiskās leģitimitātes un varas resursu konkurence gan Anglijas iekšienē, gan starptautiskajā arēnā. Šī spriedze pārauga militārā konfliktā, kas 1066. gadā noveda pie normaņu iebrukuma Anglijā un kulminēja Heistingsas kaujā, izšķirot valsts politisko nākotni uz vairākiem gadsimtiem.

## Gatavošanās karam
[thumbnail|upright=0.9|[Viljams I Iekarotājs]]
Pēc karaļa Edvarda Grēksūdzētāja nāves un Harolda II kronēšanas 1066. gadā troņa mantošanas strīds strauji saasinājās, un abas puses uzsāka intensīvu gatavošanos karam. Ne anglosakšu, ne normaņu puse nebija gatava atteikties no savām pretenzijām uz Anglijas Karalistes troni, tādēļ militārs konflikts kļuva par galveno līdzekli politiskās leģitimitātes nodrošināšanai. Normaņu iebrukuma sagatavošanu vadīja Viljams I Iekarotājs, kurš Normandijas hercogistē organizēja labi strukturētu feodālo karaspēku. Armiju veidoja kājnieki, loka šāvēji un smagā kavalērija, kas nodrošināja taktisku elastību. Vilhelms piesaistīja bruņiniekus ne tikai no Normandijas, bet arī no citām Francijas teritorijām, solot pēc uzvaras zemes un titulus. Īpaša uzmanība tika pievērsta loģistikai un flotes izveidei, jo iebrukums bija pilnībā atkarīgs no sekmīgas pārcelšanās pāri Lamanšam. Mūsdienu vēsturnieki lēš, ka bija jāpārved vairāk nekā 7000 karavīru ar zirgiem, bruņojumu un apgādi. Hronikās minētie tūkstošiem kuģu parasti tiek uzskatīti par pārspīlējumu, un ticamākās aplēses runā par aptuveni 700–800 kuģiem, kurus nodrošināja normaņu dižciltīgie un daļa tika īpaši būvēta 1066. gada pavasarī un vasarā. Dažos avotos minēts arī pāvesta Aleksandra II ideoloģiskais atbalsts Vilhelmam (pāvesta karogs), taču akadēmiskajā literatūrā uzsvērts, ka šīs epizodes vēsturiskā drošticamība ir diskutabla.

Anglijas aizsardzība balstījās uz karaļa personīgo elites karaspēku un reģionāli organizēto zemessardzi. 1066. gada vasarā Harolds II dienvidos uzturēja mobilizētu armiju un floti, gaidot iespējamo normaņu desantu, tomēr ilgstoša mobilizācija bija grūti savienojama ar zemnieku saimniecisko ciklu un apgādes iespējām. Tādēļ 8. septembrī lielākā daļa zemessargu un flote tika atlaista, kas būtiski samazināja tūlītēju aizsardzības gatavību. Situāciju vēl vairāk sarežģīja Haralda Hadrada, Norvēģijas karaļa, iebrukums Ziemeļanglijā. Haroldam II nācās steidzami doties uz ziemeļiem, kur viņš 25. septembrī uzvarēja Stamfordbridžas kaujā. Lai gan šī uzvara novērsa ziemeļu draudus, kampaņa prasīja ievērojamus spēkus un atstāja anglosakšu armiju nogurušu un skaitliski samazinātu.

Kamēr anglosakšu spēki bija saistīti ziemeļos, Vilhelms realizēja savu iebrukuma plānu. 28. septembrī normāņu karaspēks izsēdās Pevensijā, uzreiz izveidoja pagaidu nocietinājumus un nākamajā dienā pārvietojās uz Heistingsas apvidu. Pēc uzvaras ziemeļos Harolds II steigā devās atpakaļ uz dienvidiem, ceļā savācot pieejamos spēkus un īslaicīgi koncentrējoties Londonā, taču stratēģiskā iniciatīva jau atradās normaņu pusē. Līdz ar to pirms  izšķirošās kaujas anglosakšu spēki bija noguruši un nepilnībā mobilizēti, kamēr Vilhelms varēja izvēlēties sadursmes vietu un brīdi, sagatavojot labvēlīgus apstākļus Heistingsas kaujai.

## Kaujas gaita

## Atsauces

## Ārējās saites

*  Official English Heritage site
* Origins of the conflict, the battle itself and its aftermath, *[[BBC History]]* website
* Heistingsas kauja 1066. gadā  Animācijas filma