Vispārējās tiesības

thumbnail|upright=1.2|Valstis, kurās dominē vispārējās tiesības, iekrāsotas sarkanā krāsā
**Vispārējās tiesības**, arī **anglosakšu tiesības**, ir viena no galvenajām mūsdienu tiesību sistēmām, kuras pamatā ir tiesu prakse jeb precedentu tiesības. Šajā sistēmā būtiska tiesību normu daļa veidojusies vēsturiski, tiesām izlemjot konkrētas lietas, un iepriekš pieņemti tiesu nolēmumi — īpaši augstāko instanču spriedumi — kalpo kā saistošs vai pārliecinošs pamats analoģisku lietu izšķiršanai nākotnē. Vispārējo tiesību darbību raksturo precedenta doktrīna *[[stare decisis]]* (“ievērot pieņemto lēmumu”), kas nodrošina tiesību stabilitāti, paredzamību un judikatūras konsekvenci, vienlaikus ļaujot tiesībām pakāpeniski attīstīties un pielāgoties sabiedrības pārmaiņām. Vispārējo tiesību sistēma vēsturiski izveidojās viduslaiku Anglijā, attīstoties centrālajām karaļa tiesām un vienotai tiesu praksei visā valsts teritorijā. Līdzās tiesu precedentiem tajā nozīmīga loma ir arī likumdevēja pieņemtajiem normatīvajiem aktiem (statūtiem), kuru interpretācija un piemērošana lielā mērā notiek caur tiesu spriedumiem. Vēsturiski būtiska vispārējo tiesību sastāvdaļa ir arī taisnīguma doktrīna, kas radās kā mehānisms pārāk stingru vai formālu “parasto” tiesu risinājumu mīkstināšanai un kas mūsdienās ir integrēta vienotā tiesību sistēmā.

Pasaules tiesību sistēmu klasifikācijā vispārējās tiesības veido vienu no divām lielākajām tiesību “ģimenēm” līdzās kontinentālajām (romāņu–ģermāņu) tiesībām, kā arī pastāv līdzās reliģiskajām tiesībām un paražu tiesībām. Tās ir raksturīgas valstīm, kuras vēsturiski saistītas ar Lielbritānijas tiesisko tradīciju, tostarp Apvienotajai Karalistei (īpaši Anglijai un Velsai; Skotijā civiltiesību jomā dominē kontinentālajai sistēmai tuvāka pieeja), Amerikas Savienotajām Valstīm, Kanādai (jauktas sistēmas veidā), Austrālijai, Jaunzēlandei un daudzām bijušajām Britu impērijas teritorijām. Vairākās valstīs mūsdienās pastāv jauktas tiesību sistēmas, kur vispārējo tiesību elementi savijas ar kontinentālo, reliģisko vai paražu tiesību institūtiem. Salīdzinājumā ar kontinentālajām tiesībām vispārējās tiesības atšķiras gan pēc tiesību avotu hierarhijas, gan pēc tiesneša lomas. Kontinentālajās sistēmās primārais tiesību avots tradicionāli ir kodificēti normatīvie akti, piemēram, civilkodeksi un kriminālkodeksi, bet tiesu prakse formāli parasti tiek uzskatīta par palīgavotu. Turpretī vispārējās tiesībās judikatūrai ir centrāla nozīme, tas ir, tiesneši ne tikai piemēro likumu, bet arī konkretizē un attīsta tiesību normas, formulējot principus un argumentāciju konkrētu lietu ietvaros. Šī iemesla dēļ vispārējo tiesību sistēma bieži tiek raksturota kā elastīgāka un uz konkrētiem gadījumiem orientēta, savukārt kontinentālās tiesības – kā sistemātiskāk kodificēts un normatīvi strukturēts tiesību modelis.

Papildus materiālo tiesību avotu atšķirībām vispārējo tiesību valstīs vēsturiski izveidojusies arī savdabīga procesuālā kultūra. Tajā biežāk dominē sacīkstes princips, kurā pierādījumu izklāstu un pārbaudi lielā mērā vada lietas puses un to pārstāvji, savukārt tiesa pilda neitrāla šķīrējtiesneša lomu. Kontinentālajā tradīcijā savukārt raksturīgāks ir izmeklējošāks jeb inkvizitoriāls procesa modelis ar aktīvāku tiesas iesaisti faktu noskaidrošanā. Tomēr mūsdienu tiesību praksē daudzās valstīs šīs atšķirības ir mazinājušās, un abu sistēmu elementi arvien biežāk savstarpēji tuvinās.

## Ārējās saites