open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Saratovas apgabals

**Saratovas apgabals** () ir viens no Krievijas Federācijas apgabaliem Volgas federālajā apgabalā. Tas robežojas ar Volgogradas apgabalu dienvidrietumos, Voroņežas apgabalu rietumos, Tambovas apgabalu ziemeļrietumos, Penzas, Uļjanovskas un Samaras apgabaliem ziemeļaustrumos, Orenburgas apgabalu austrumos, kā arī ar Kazahstānu dienvidos.

## Pilsētas
### Uzskaitījums

## Ārējās saites
Tambovas apgabals

**Tambovas apgabals** ir viens no Krievijas Federācijas apgabaliem Centrālā federālā apgabala sastāvā. Tas robežojas ar Rjazaņas apgabalu ziemeļos, Ļipeckas apgabalu rietumos, Voroņežas apgabalu dienvidos, Saratovas apgabalu dienvidaustrumos un Penzas apgabalu austrumos. Apgabala centrs ir Tambova.

## Vēsture
Tagadējās Tambovas apgabala zemes līdz 17. gadsimtam atradās pie Krievijas caristes robežas ar Mazo Nogaju ordu. Pēc holandiešu inženiera Johana Rodenburga projekta krievi stepē uzcēla 25 km garu zemes valni starp Kozlovas cietoksni un Čelnovajas upi.
1708. gadā šeit izveidojās Azovas guberņa, ko 1725. gadā pārveidoja par Voroņežas guberņu.
Katrīna II 1779. gadā izveidoja Tambovas vietniecību, kuru 1796. gadā pārveidoja par Tambovas guberņu ar 12 apriņķiem. 1937. gadā nodibināja Tambovas apgabalu.

## Ģeogrāfija
Tambovas apgabals atrodas Austrumeiropas līdzenumā, Okas-Donas līdzenuma centrālajā daļā, mežastepju zonā. Klimats mēreni kontinentāls.

Meži aizņem apmēram 1/10 apgabala teritorijas. Galvenās koku sugas - priede, ozols, kļava, liepa, osis, bērzs, apse.

Pa apgabala teritoriju tek apmēram 1400 dažāda garuma upes. Lielākās apgabala upes – Mokšas pieteka Cna (Volgas baseins), Vorona, Bitjuga, Voroņeža un Savala (Donas baseins). Bez upēm ūdens resursi iekļauj arī 900 dīķu un ūdenskrātuvju ar kopējo tilpumu 534 milj. m3.

Voronas upes ielejā Tambovas apgabalā atrodas Voroņinas rezervāts 10320 ha platībā. Rezervāts tika izveidots 1994. gadā.

## Iedzīvotāji
Kopējais iedzīvotāju skaits apgabalā ir 1 088 437 (2010), vidējais apdzīvojuma blīvums – 31,7 iedz./km2, pilsētas iedzīvotāju īpatsvars – 58% (2010).

**Lielākās tautas**

## Pilsētas
**Pilsētas pēc iedzīvotāju skaita**

### Karte

## Administratīvais iedalījums

Tambovas apgabalā ir 352 administratīvi veidojumi, no kuriem:
* 7 apgabala nozīmes pilsētas
* 23 municipālie rajoni
* 1 rajona nozīmes pilsēta
* 12 pilsēttipa ciemati
* 309 ciema padomes

**Apgabala nozīmes pilsētas**
* Tambova
* Mičurinska
* Moršanska
* Rasskazova
* Kotovksa
* Uvarova
* Kirsanova

**Rajona nozīmes pilsētas**
* Žerdevka

**Municipālie rajoni**
* Bondaru rajons
* Gavrilovkas rajons
* Inžavinas rajons
* Kirsanovas rajons
* Mičurinskas rajons
* Mordovas rajons
* Moršanskas rajons
* Mučkapskas rajons
* Ņikiforovskas rajons
* Pervomaiskas rajons
* Petrovskas rajons
* Pičajevas rajons
* Rasskazovas rajons
* Ržaksas rajons
* Sampuras rajons
* Sosnovkas rajons
* Starojurjevas rajons
* Tambovas rajons
* Tokarjovkas rajons
* Umetas rajons
* Uvarovas rajons
* Znamenkas rajons
* Žerdevkas rajons

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Tjumeņas apgabals

**Tjumeņas apgabals** () ir viens no Krievijas Federācijas apgabaliem vēsturiskajā Sibīrijas teritorijā, kas iekļauts Urālu federālajā apgabalā. Tā sastāvā formāli ir divi autonomie apvidi: Hantu-mansu autonomais apvidus (visdusdaļā) un Jamalas Ņencu autonomais apvidus (ziemeļos), kas ir patstāvīgi federālie subjekti. Tjumeņas apgabals robežojas ar Arhangeļskas apgabalu (Ņencu autonomo apgabalu) ziemeļrietumos, Komi Republiku un Sverdlovskas apgabalu rietumos, Kurgānas apgabalu dienvidrietumos, Kazahstānu dienvidos, Omskas un Tomskas apgabaliem dienvidaustrumos, Krasnojarskas novadu austrumos un Ziemeļu Ledus okeānu ziemeļos.
Apgabalu šķērso dzelzceļa līnija Tjumeņa—Surguta—Urengoja.

## Vēsture
1582. gadā Krievijas caristes nolīgtie kazaki uzbruka Sibīrijas hanistei. 1621. gadā bijušās hanistes teritorijā izveidoja Krievijas pareizticīgo baznīcas Sibīrijas bīskapiju, bet 1708. gadā Sibīrijas guberņu, ko drīz pārdēvēja par Toboļskas provinci, 1782. gadā par Toboļskas vietniecību, bet 1796. gadā par Toboļskas guberņu.

Pēc Februāra revolūcijas apcietināto Krievijas imperatoru Nikolaju II ar ģimeni izsūtīja uz Toboļsku, kur viņi dzīvoja no 1917. gada 13. augusta līdz 1918. gada 13. aprīlim. 
1919. gadā Toboļskas guberņa atradās Kolčaka armijas, pēc tam Sarkanās armijas kontrolē.

1920. gada martā Padomju Krievijas valdība to pārdēvēja par Tjumeņas guberņu, 1923. gada novembrī to likvidēja, iekļaujot Urālu apgabalā, bet 1934. gadā Omskas apgabalā.
1944. gadā atjaunoja Tjumeņas apgabalu.

## Pilsētas
### Karte (bez autonomajiem apvidiem)

## Atsauces

## Ārējās saites
Uļjanovskas apgabals

**Uļjanovskas apgabals** () ir viens no Krievijas Federācijas apgabaliem Volgas federālajā apgabalā. Tas robežojas ar Čuvašiju ziemeļos, Tatarstānu ziemeļaustrumos, Samaras apgabalu austrumos, Saratovas apgabalu dienvidos, Penzas apgabalu rietumos un Mordviju ziemeļrietumos. Apgabala Kuzovatovas rajonā atrodas latviešu kolonistu 1875. gadā dibinātais Sarkanās Baltijas ciems.

## Pilsētas
### Karte

## Ārējās saites
Vladimiras apgabals

**Vladimiras apgabals** ()  ir viens no Krievijas Federācijas apgabaliem Centrālā federālā apgabala sastāvā. Tas robežojas ar Maskavas apgabalu dienvidrietumos un rietumos, Jaroslavļas apgabalu ziemeļos, Ivanovas apgabalu ziemeļaustrumos, Ņižņijnovgorodas apgabalu dienvidaustrumos un Rjazaņas apgabalu dienvidrietumos.

## Vēsture
thumb|upright = 1.0|left|Maskavas kņazistes teritorijas izplešanās uz tagadējo Vladimiras apgabalu 14. un 15. gadsimtā.
13. gadsimtā Vladimiras-Suzdaļas kņazi kļuva par Zelta Ordas vietvalžiem krievu kņazistēs. 1319. gadā Zelta Ordas hans Muhameds Uzbek-hans par Vladimiras lielkņazu iecēla Maskavas kņazu Juriju, 1328. gadā Ivanu (I) Daņiloviču, 1340. gadā Simeonu Ivanoviču. Pēc 1362. gada Maskavas kņazi pilnīgi pakļāva Vladimiru savai varai. 
1547. gadā Maskavas lielkņazs Joans IV Briesmīgais kronējās par "vienīgo patieso visas Krievzemes valdnieku, Vladimiras, un Maskavas, un Novgorodas, un Pleskavas, un Smoļenskas, un Tveras, un Jugras, un Permas, un Vjatkas, un (Volgas) Bulgārijas lielkņazu". 

1708. gadā cars Pēteris I nodibināja Maskavas guberņas Vladimiras provinci, kas 1780. gadā kļuva par Vladimiras vietniecību, 1796. gadā par Vladimiras guberņu. 1929. gadā izveidoja Vladimiras apgabalu.

## Pilsētas
### Karte

## Ārējās saites
Vologdas apgabals

**Vologdas apgabals** ir viens no Krievijas Federācijas apgabaliem Ziemeļrietumu federālajā apgabalā. Tas robežojas ar Novgorodas un Ļeņingradas apgabaliem rietumos, Karēliju ziemeļos, Arhangeļskas apgabalu ziemeļaustrumos un ziemeļos, Kirovas apgabalu austrumos, Kostromas, Jaroslavļas un Tveras apgabaliem dienvidos.

## Vēsture
Tagadējā Vologdas apgabala rietumu daļa piederēja Novgorodas Republikai, bet austrumu daļu pārvaldīja Rostovas kņazi, 1368. gadā Vladimiras lielkņazs Dmitrijs Donskis iekaroja Vologdu. 
Pēc Pētera I administratīvās reformas 1708. gadā tā bija sadalīta Ingermanlandes guberņas (rietumu daļa) un Arhangeļskas guberņas (austrumu daļa) starpā, bet 1727. gadā rietumu daļa nokļuva Novgorodas guberņas sastāvā. Katrīnas II administratīvās reformas laikā 1780. gadā izveidoja Vologdas guberņu, bet Pāvils I 1796. gadā izveidoja Vologdas provinci.

1937. gada 23. septembrī ar PSRS Centrālās izpildkomitejas dekrētu "Par Ziemeļu apgabala sadalīšanu Vologdas un Arhangeļskas apgabalos" izveidoja Vologdas apgabalu.

## Pilsētas
### Karte

## Ārējās saites
Voroņežas apgabals

**Voroņežas apgabals**  ir viens no Krievijas Federācijas apgabaliem Centrālā federālā apgabala sastāvā. Tas robežojas ar Kurskas un Belgorodas apgabaliem rietumos, Ļipeckas un Tambovas apgbaliem ziemeļos, Saratovas apgabalu austrumos, Volgogradas un Rostovas apgabaliem dienvidaustrumos, kā arī ar Ukrainas Luhanskas apgabalu dienvidrietumos.

## Vēsture
Tagadējā Voroņežas apgabala teritoriju līdz 13. gadsimtam apdzīvoja neatkarīgas stepju tautas (avāri, pečeņegi, bulgāri, maģāri, polovcieši), kas 9. gadsimtā atradās Hazāru kaganāta pakļautībā. 
1223. gadā Kaujā pie Kalkas upes Mongoļu impērijas karaspēks sakāva apvienoto polovciešu un Kijivas Krievzemes karaspēku un pēc 1240. gada šīs apgabals nokļuva Zelta Ordas pārvaldībā. Zelta Ordas sabrukuma periodā ap 1449. gadu šeit dzīvojošās stepju klejotāju ciltis atzina Krimas hanu virsvadību. Vēlāk šajā apgabalā no Maskavijas, Lietuvas dižkunigaitijas, vēlāk Polijas-Lietuvas kopvalsts ieceļoja Donas kazaki, kas izveidoja robežzonu ar Krimas hana kontrolētajām zemēm. 1708. gadā ietilpa Pētera I izveidotajā Azovas guberņā, kuru 1725. gadā pārdēvēja par Voroņežas guberņu.

## Iedzīvotāji

Apgabala iedzīvotāju skaits 2008. gada 1. janvārī bija 2 280 400 iedz. Tajā skaitā pilsētās - 1 436 300 iedz. (63%), bet laukos - 844 100 iedz. (37%).

**Demokrātiskie rādītāji**

### Nacionālais sastāvs

## Pilsētas
### Karte

## Atsauces

## Ārējās saites
Jaroslavļas apgabals

**Jaroslavļas apgabals** ir viens no Krievijas Federācijas apgabaliem Centrālā federālā apgabala sastāvā. Tas robežojas ar Maskavas un Tveras apgabaliem rietumos, Vologdas apgabalu ziemeļos, Kostromas apgabalu austrumos, Ivanovas un Vladimiras apgabaliem dienvidos.

## Vēsture
thumb|upright = 1.0|left|Maskavas kņazistes teritorijas izplešanās uz tagadējo Jaroslavļas apgabalu 14. un 15. gadsimtā.

Pēc Kijivas Krievzemes sairšanas Jaroslavļas apgabala teritorijā pastāvēja Pereslavļas kņaziste (1175–1302), Rostovas kņaziste (1207–1474), Ugļičas kņaziste (1216–1605) un Jaroslavļas kņaziste (1218–1471), kuras pakāpeniski pakļāva Maskavas lielkņazi. 
 
Pēc cara Pētera I reformām 1719. gadā mūsdienu Jaroslavļas apgabala ziemeļrietumu daļā atradās Pēterburgas guberņas Jaroslavļas un Ugļičas provinces, bet dienvidu un austrumu daļā atradās Maskavas guberņas Pereslavļas un Kostromas provinces. 
Katrīnas II reformu laikā 1777. gadā izveidoja Jaroslavļas vietniecību, Pāvila I reformu laikā 1796. gadā izveidoja Jaroslavļas guberņu.

1929. gadā pēc guberņu likvidācijas tā kļuva par Ivanovas rūpniecības apgabala daļu, bet 1936. gadā Jaroslavļas apgabalu atdalīja no Ivanovas rūpniecības apgabala.

## Pilsētas
### Karte

## Ārējās saites
Tulas apgabals

**Tulas apgabals** () ir viens no Krievijas Federācijas apgabaliem Centrālā federālā apgabala sastāvā. Tas robežojas ar Kalugas apgabalu ziemeļrietumos, Maskavas apgabalu ziemeļaustrumos, Rjazaņas apgabalu austrumos, Ļipeckas apgabalu dienvidos un Orlas apgabalu dienvidrietumos.

## Vēsture
thumb|upright = 1.0|left|Dalienas kņazistes Tulas apgabala teritorijā 13. un 14. gadsimtā.
12. gadsimtā vjatiču apdzīvotā Tulas apgabala teritorija ietilpa Čerņihivas kņazistē, kas sadalījās Beļevas, Novosiļas, Odojevas un Tarusas dalienas kņazistēs (Augšējās kņazistes).
1237. gada ziemā to izpostīja mongoļu karavadonis Batuhans.

1380. gadā Tulas apgabalā notika Kuļikovas kauja, 1382. gadā Maskavas kņazs un Rjazaņas kņazs parakstīja līgumu, kas noteica Tulu kā piederošu Maskavas kņazistei. Pēc Lietuvas-Maskavijas kara (1406—1408) Augšējās kņazistes maksāja meslus Lietuvas lielkņazistei. 1503. gadā tās iekļāva Maskavas lielkņazistes sastāvā.

## Iedzīvotāji
Iedzīvotāju skaits — 1 566 300 iedz. (2007) (1 580 500 — 2006; 1 621 900 — 2005; 1 740 400 — 2000). Apdzīvojuma blīvums — 61,0 cilv./km2, 2007. gadā pilsētās dzīvoja 80,0% no visiem apgabala iedzīvotājiem (2005. gadā 81,9%).

## Pilsētas
### Karte

## Atsauces

## Ārējās saites
Kvints Ennijs

**Kvints Ennijs** (, dzimis apmēram 239. gadā p.m.ē., miris apmēram 169. gadā p.m.ē.) bija grieķu izcelsmes Romas republikas laika rakstnieks, nereti tiek dēvēts par "romiešu dzejas tēvu". Lai gan viņa darbi saglabājušies tikai fragmentāri, spēcīgi ietekmējis romiešu literatūru. Iespējams, nozīmīgākais Ennija darbs bijis eposs "Annāles", no kura saglabājušās aptuveni 600 rindiņas.

## Dzīve
Kvints Ennijs dzimis Rudijās (mūsdienu Leče Itālijā). 204.g. Marks Porcijs Katons Enniju no Sardīnijas, kur viņš dienēja karaspēkā, atveda uz Romu. Romā Ennijs darbojās par skolotāju un pamazām ieguva izcila dzejnieka slavu. 189. gadā p.m.ē. Ennijs pavadījis Marku Fulviju Nobilioru karagājienā uz Etoliju, lai aprakstītu dzejā viņa panākumus. 184. gadā p.m.ē. Marka Fulvija Nobiliora dēls izgādāja Ennijam Romas pilsonību. Miris 169.g. p.m.ē.

## Ārējās saites

* "Annāļu" fragmenti
Lūcijs Akcijs

**Lūcijs Akcijs** (, dzimis 170.g. p.m.ē., miris ap 90.g. p.m.ē.) bija romiešu dramaturgs.

Akcijs dzimis brīvlaista verga ģimenē Pizaurā (mūsdienu Pezaro) Umbrijā. Precīzs viņa nāves gads nav zināms, bet, domājams, viņš nodzīvojis ļoti garu mūžu, jo Cicerons (dzimis 106.g. p.m.ē. — tātad 64 gadus jaunāks) raksta, ka ir apspriedis ar Akciju ar literatūru saistītus jautājumus (*Brutus, 28*).

Kā zināms no Horācija (*Epistles, ii. i, 56*) un Cicerona (*Pro Plancio, 24*) darbiem, Akcijs bijis ražīgs un augsti vērtēts rakstnieks. No viņa darbiem (aptuveni 50 lugas) saglabājušies tikai fragmenti (apmēram 700 rindas). Lielākā daļa viņa darbu bija brīvi grieķu darbu tulkojumi, pamatā viņš pievērsies Trojas karam un Pelopa dzimtai.

Akcijs rakstījis ne tikai lugas — starp viņa darbiem minami arī dzejā rakstīti apcerējumi par grieķu un romiešu dzeju *Didascalicon * un *Pragmaticon libri*, kā arī darbi par zemkopību *Parerga* un *Praxidica* (iespējams, viens un tas pats darbs). Viņš arī ieviesis jauninājumus ortogrāfijā un gramatikā.

## Ārējās saites
Altaja novads

**Altaja novads** () ir viens no Krievijas Federācijas novadiem Sibīrijas federālajā apgabalā. Tas robežojas ar Novosibirskas apgabalu ziemeļos, Kemerovas apgabalu austrumos, Altaja Republiku dienvidaustrumos, kā arī ar Kazahstānu dienvidrietumos.

## Pilsētas

### Karte

## Ārējās saites
Habarovskas novads

**Habarovskas novads** ir viens no Krievijas Federācijas novadiem Tālo Austrumu federālajā apgabalā. Tas robežojas ar Kluso okeānu austrumos, Magadanas apgabalu ziemeļos, Sahas Republiku un Amūras apgabalu rietumos, Ebreju autonomo apgabalu, Ķīnu un Piejūras novadu dienvidos.

## Vēsture
Atrodas vēsturiskās Mandžūrijas teritorijā.
Novada dienvidu daļu Ķīnas impērijai Taipinu sacelšanās laikā atņēma Krievijas Impērija, ko 1858. gadā apstiprināja Aigunas līgums.

## Iedzīvotāji
Novada iedzīvotāju skaits pēc 2002. gada tautas skaitīšanas datiem bija 1 436 570 iedzīvotāju, no kuriem 694 210 jeb 48,3% bija vīrieši, bet 742 360 jeb 51,7% — sievietes. Salīdzinājumā ar citiem Krievijas Federācijas reģioniem Habarovskas novads ir urbanizētāks, 2002. gadā 80,4% iedzīvotāju dzīvoja pilsētās, bet 19,6% — laukos. Habarovska ir novada lielākā pilsēta ar aptuveni 583 000 iedzīvotāju, otra lielākā ir Komsomoļska pie Amūras ar 281 000 iedzīvotāju.

Vidējais iedzīvotāju apdzīvojuma blīvums novadā ir aptuveni 1,8 cilv./km2, bet vidus- un ziemeļdaļā tas nepārsniedz 0,1—0,2 cilv./km2, kas ir līdzīgs galējo ziemeļu reģionu rādītājiem. Tikai dienvidos apdzīvojuma blīvums ir no 1 līdz 6 cilv./km2.

## Pilsētas
**Lielākās pilsētas**

### Karte

## Atsauces

## Ārējās saites
Krasnojarskas novads

**Krasnojarskas novads** () ir viens no Krievijas Federācijas novadiem  Sibīrijas federālajā apgabalā. Tas robežojas ar Tjumeņas apgabala Jamalas Ņencu autonomo apvidu un Hantu-mansu autonomo apvidu, Tomskas un Kemerovas apgabaliem rietumos, Hakasiju dienvidrietumos, Tivas Republiku dienvidos, Irkutskas apgabalu dienvidaustrumos, Sahas Republiku austrumos un Ziemeļu Ledus okeānu ziemeļos.

## Vēsture
Krasnojarskas novada pirmiedzīvotāji ir paleosibīrijas valodās runājošas tautas, kuru pēcteči keti vēl arvien mīt Turuhanskas apkārtnē Jeņisejas lejtecē.     
Savukārt dienvidu daļu vairākkārt pakļāvušas dažādas stepju klejotāju tautas. Pie Ačinskas atrastas Andronovas kultūras paliekas, kas bija bronzas laikmeta (2. gadu tūkstoša vidus p.m.ē.) arheoloģiskā kultūra. Līdz 2. gadsimtam m.ē. to apdzīvoja huņņu ciltis, vēlāk ieceļoja tungusu-mandžūru un tjurku valodās runājoši iedzīvotāji. 
13. gadsimtā novada dienvidu daļu pakļāva Mongoļu impērija.
Pēc Sibīrijas hanistes sagraušanas 16. gadsimtā novadu sāka kolonizēt Krievijas cariste.

Pētera I reformu laikā 1724. gadā Sibīrijas guberņas sastāvā izveidoja Jeņisejas provinci, kuru 1764. gadā iekļāva jaundibinātās Irkutskas guberņas, bet 1797. gadā Toboļskas, 1804. gadā Sibīrijas ģenerālgubernatūras Tomskas guberņas sastāvā.   
Kopš 1822. gadā jaundibinātās Austrumsibīrijas ģenerālguberņas sastāvā izveidoja **Jeņisejas guberņu**. 
1925. gadā izveidoja Sibīrijas novadu, kuru 1930. gadā sadalīja Rietumsibīrijas un Austrumsibīrijas novados. 1934. gadā izveidoja Krasnojarskas novadu, kam vēlāk pievienoja arī Taimiras un Evenku autonomo apvidu. Līdz 1991. gadam novada sastāvā ietilpa Hakasu Autonomais apgabals.  
2007. gadā Evenku un Taimiras apgabalus iekļāva novada sastāvā.

## Latviešu kolonijas
Mūsdienu Krasnojarskas novada teritorijā 19. gadsimtā un 20. gadsimta sākumā tika izveidotas vairākas latviešu kolonijas, no kurām lielākās bija Lejas Bulāna, Suhonoja un Kamenska. Kolonijās apmetās kā bijušie katordznieki un izsūtītie, tā arī cilvēki, kas dzimteni bija pametuši brīvprātīgi cerībā Sibīrijā tikt pie lielākas turības.

Krasnojarskā darbojas Sibīrijas latviešu biedrība "Dzintars".

## Pilsētas

## Atsauces

## Ārējās saites
Hogarth Press

thumb|300px|''Hogarth House'' — ēka, kur 1917.g. tika dibināta izdevniecība ''Hogarth Press''
***Hogarth Press*** bija izdevniecība, ko 1917. gadā nodibināja Virdžīnija un Leonards Vulfi. Izdevniecības nosaukumam izmantots viņu Ričmondas mājas nosaukums (*Hogarth House*) — pirmās grāmatas, izmantojot rokas iespiedmašīnu, tika iespiestas tieši šajā mājā. Pamazām no vienkārša hobija izdevniecības uzturēšana pārvērtās par visai nopietnu biznesu. Laikā no 1917. līdz 1946. gadam *Hogarth Press* izdeva 525 dažādas grāmatas, to skaitā gan pašas Vulfas un citu Blūmsberijas grupas dalībnieku, gan arī Freida, Gorkija, T.S. Eliota u.c. autoru darbus. Vākus grāmatām noformēja Virdžīnijas Vulfas māsa māksliniece Vanesa Bella. Vulfa, zaudējusi interesi, darbību izdevniecībā pārtrauca 1938. gadā, un turpmāk līdz 1946. gadam *Hogarth Press* vadīja Leonards Vulfs un Džons Lēmans. 1946.g. izdevniecību pārņēma kompānija *[[Chatto & Windus]]*.
Volgogradas apgabals

**Volgogradas apgabals** () ir viens no Krievijas Federācijas apgabaliem Dienvidu federālajā apgabalā. Tas robežojas ar Astrahaņas apgabalu un Kalmikiju dienvidos, Rostovas apgabalu dienvidrietumos, Voroņežas apgabalu ziemeļrietumos, Saratovas apgabalu ziemeļos, kā arī ar Kazahstānu austrumos.

## Pilsētas
### Karte

## Ārējās saites
ARM

[right|thumb|[Conexant ARM procesors, ko pamatā izmanto maršrutētājos.]]
**ARM** ir 32 bitu RISC procesoru arhitektūra, kas tiek plaši lietota iegultajās sistēmās. Pateicoties savām enerģijas taupīšanas īpašībām, ARM procesori dominē mobilo iekārtu tirgū, kur zems enerģijas patēriņš ir ļoti svarīgs.

Mūsdienās ARM arhitektūras procesori aizņem vairāk nekā 75 procentos no iegulto sistēmu tirgus, kas to padara par vienu no ienesīgākajām 32 bitu procesoru arhitektūrām. ARM procesorus var atrast visa veida elektroniskās iekārtās, sākot ar pārnēsājamām iekārtām (piemēram, plaukstdatori, mobilie telefoni, mūzikas atskaņotāji, kalkulatori) un beidzot ar datoru perifērijas iekārtām (piemēram, cietie diski, maršrutētāji). Svarīgi ARM arhitektūras atzari ir Intel XScale un Texas Instruments OMAP.

## Vēsture
ARM izstrāde aizsākās 1983. gadā, kad Acorn Computers Ltd. izstrādes komanda, ko vadīja Rodžers Vilsons un Stīvs Furbers, sāka darbu, lai radītu MOS Technology 6502 mikroprocesora, kurš līdz tam bija pamats Acorn ražotajiem datoriem, aizstājēju.

1985. gadā bija gatavs pirmais prototipa modelis ***ARM1***, bet nākamajā gadā - sērijveida modelis ***ARM2***. *ARM2* bija 32 bitu datu kopne, 26 bitu adrešu telpa, kas tam ļāva adresēt līdz 64 MB atmiņas, un 16 un 32 bitu reģistri. Viens no šiem reģistriem kalpoja kā programmas skaitītājs, kura augšējie seši un apakšējie divi biti saturēja procesora statusa karodziņus. *ARM2 bija*, iespējams, visvienkāršākais lietojamais 32 bitu procesors, kas sastāvēja no 30 tūkstošiem tranzistoru (salīdzināšanai, *[[Motorola]]* sešus gadus vecākais *[[Motorola 68000|68000]]* sastāvēja no aptuveni 70 tūkstošiem tranzistoru). Vienkāršība tika iegūta, pateicoties mikrokoda (kas sastāda aptuveni ceturto vai pat trešo daļu no *68000* shēmas) neesamībai, kā arī, līdzīgi vairumam tā laika procesoru, kešatmiņas neesamībai. Vienkāršība noveda arī pie zema enerģijas patēriņa, kas bija pat zemāks par 16 bitu *[[Intel 80286]]*. *ARM2* pēctecī ***ARM3*** jau tika iekļauta 4 KB kešatmiņa, kas uzlaboja veiktspēju.

1980. gadu beigās kopā ar Acorn darbu pie ARM attīstīšanas uzsāka arī Apple Computer. Tas bija tik nozīmīgi, ka Acorn atdalīja ARM izstrādes komandu un 1990. gadā nodibināja meitasuzņēmumu Advanced RISC Machines Ltd.. Šī iemesla dēļ ARM tiek bieži vien tulkots kā **Advanced RISC Machine** (*Attīstītā RISC mašīna*), nevis **Acorn RISC Machine** (*Acorn RISC mašīna*). 1998. gadā Advanced RISC Machines pārtapa par ARM Ltd., kad mātes uzņēmums ARM Holdings plc sāka akciju kotēšanu Londonas Fondu biržā un NASDAQ.

Acorn un Apple kopīgais darbs noveda pie **ARM6**. Pirmie modeļi tika izlaisti 1991. gadā un Apple izmantoja uz ARM6 balstīto ARM 610 savos Apple Newton plaukstdatoros. 1994. gadā Acron ņēma ARM6 par pamatu saviem Risc PC datoriem.

Neskatoties uz dažādiem pilnveidojumiem, kodols nekļuva īpaši lielāks un sarežģītāks. Ja ARM2 sastāvēja no 30 tūkstošiem tranzistoru, tad ARM6 - no 35 tūkstošiem.

## Kodoli

## Ārējās saites
* ARM, Ltd.
Hemosintēze

**Hemosintēze** ir bioloģisks process, kurā daži mikroorganismi no neorganiskām vielām veido organiskās vielas. Šai procesā tiek izmantota enerģija, kas rodas, šiem mikroorganismiem oksidējot neorganiskās vielas (lielākoties metālu sulfīdi). 

## Skatīt arī
* Fotosintēze
Anterīdijs

**Anterīdijs** — sūnaugu un augstāko sporaugu vīrišķais dzimumorgāns. Tajā veidojas sīkas šūnas, kas nogatavojoties sadalās atsevišķos spermatozoīdos. Spermatozoīdi ir iegareni, vienā galā ar divām viciņām. Tie izkļūst no anterīdija, tā augšgala šūnām pārgļotojoties un veidojot atveri. Sūnaugiem anterīdiji attīstās uz gametofīta parasti grupās dzinumu galotnēs. Katrā anterīdiju grupā atrodas sterilu šūnu pavedieni — parafīzes. Lapoņveidīgajām aknu sūnām atsevišķos gadījumos anterīdiji atrodas īpašos sastatos, kurus ar laponi savieno sulīgs kātiņš (Marchantia). Īpatnējai Buxbaumia ģintij, kurai vīrišķais gametofīts nemaz neattīstās, anterīdiji ir tieši uz protonēmas.

## Ārējās saites
Arhegonijs

thumb|200px|right|Arhegoniji — jauns (pa kreisi) un atvēries (pa labi)<br /> K — kakla kanāla šūna<br /> V — vēdera kanāla šūna<br /> O — olšūna.

**Arhegonijs** — sūnu un augstāko sporaugu sievišķais dzimumorgāns. Arhegonijā parasti izšķir paplašināto vēderdaļu, kur veidojas olšūna, un augšējo sašaurināto kakla daļu. Sašaurinātajā kakla daļā novietotas kakla kanāla šūnas. Kad olšūna nogatavojusies, kanāla šūnas izšķīst (pārgļotojas), kanāls atveras un izdala īpašas vielas, uz kurām reaģējot spermatozoīdi virzās uz arhegonijiem. Olšūnu apaugļo viens spermatozoīds. No apaugļotas olšūnas attīstās oospora.

Arhegoniji attīstās uz gametofīta parasti grupās dzinumu galotnēs. Katrā arhegoniju grupā atrodas sterili šūnu pavedieni — parafīzes. Dažām lapoņveidīgajām aknu sūnām arhegoniju grupas atrodas īpašos sastatos uz sulīgiem kātiņiem (Marchantia, Conocephalum).
Permas novads

**Permas novads** () ir viens no Krievijas Federācijas novadiem Volgas federālajā apgabalā. Tas robežojas ar Baškorostānu dienvidos, Udmurtiju un Kirovas apgabalu rietumos, Komi Republiku ziemeļos un Sverdlovskas apgabalu austrumos.

## Vēsture
thumb|left|240px|Permas novads (''Permia provincia'') jeb "Lielā Perma" 1549. gada kartē 
Vikingu laikos Barenca jūras piekraste un tajā ietekošo upju baseins no 9. gadsimta tika dēvēts par *Bjarmaland* (), no kā cēlies mūsdienu Permas nosaukums. 11. gadsimtā tā nokļuva Novgorodas valsts pārvaldē, pēc 1472. gada Maskavas lielkņazistes ietekmē kā Permas novads jeb "Lielā Perma" (*Пермь Великая*), pēc 1547. gada Krievijas caristes sastāvā. 1582. gada maijā atamana Jermaka vadītie kazaki no Permas novada iebruka Sibīrijas hanistē.  
 
Pēc Pētera I 1708. gada administratīvās reformas šī teritorija ietilpa Sibīrijas guberņā. 1780. gadā izveidoja patstāvīgu **Permas vietniecību**, ko 1796. gadā pārdēvēja par **Permas guberņu**. 1923. gadā Permas guberņu likvidēja un iekļāva Urālu apgabala sastāvā, vēlāk atkal izveidoja atsevišķu apgabalu, ko nodēvēja par **Molotovas apgabalu** (1940—1957). 1941. gadā Molotovas apgabala Usoļlaga soda nometnē nometināja no Latvijas deportētos valsts un saimnieciskos darbiniekus, vairums no viņiem gāja bojā, vai tika nošauti pēc šeit darbojošos NKVD izmeklētāju apsūdzību izvirzīšanas.

1925. gada 26. februārī PSRS valdība KPFSR Urālu apgabalā izveidoja **Komi Permiešu nacionālo apvidu** (*Коми-Пермяцкий национальный округ*). 1977. gadā to pārdēvēja par Komi Permiešu autonomo apvidu.
2004. gadā Komi Permiešu autonomo apvidu likvidēja, to apvienojot ar **Permas apgabalu** un izveidojot Permas novadu.

## Pilsētas
### Karte

## Ārējās saites
Piejūras novads

**Piejūras novads** () ir viens no Krievijas Federācijas novadiem Tālo Austrumu federālajā apgabalā. Tas robežojas ar Klusā okeāna Japāņu jūru austrumos, Habarovskas novadu ziemeļos, Ķīnu rietumos un dienvidrietumos, Ziemeļkoreju dienvidos.

## Vēsture
Atrodas vēsturiskās Mandžūrijas teritorijā.
Krievijas Impērija novadu Taipinu sacelšanās laikā atņēma Ķīnas impērijai, ko apstiprināja Pekinas līgums 1860. gadā.

## Pilsētas
### Karte

## Ārējās saites
Stavropoles novads

**Stavropoles novads** () ir viens no Krievijas Federācijas novadiem Ziemeļkaukāzā. Tas robežojas ar Krasnodaras novadu rietumos, Rostovas apgabalu un Kalmikiju ziemeļos, Dagestānu un Čečeniju austrumos, Kabardu-Balkāriju un Karačaju Čerkesiju dienvidos. Tā administratīvais centrs ir Stavropole.

Stavropoles novada kopējā platība ir aptuveni 66 500 km², kas padara to par vienu no lielākajiem reģioniem Ziemeļkaukāzā. Iedzīvotāju skaits ir vairāk nekā 2,8 miljoni, novads ir etniski daudzveidīgs — lielāko daļu iedzīvotāju veido krievi, taču dzīvo arī ukraiņi, armēņi, gruzīni un vairāki citi etnosi.

Stavropoles novads tika izveidots 1937. gadā, lai uzlabotu reģiona pārvaldību un veicinātu tā attīstību. Vēsturiski reģions ir spēlējis nozīmīgu lomu kā stratēģiskais forts un tirdzniecības ceļu mezgls. Pilsētas, piemēram, Pjatigorska un Kislovodska, jau sen bija pazīstamas kā kūrortpilsētas.

## Klimats
Stavropoles novadam ir mēreni kontinentāls klimats, kas ir raksturīgs Krievijas dienvidiem. Ziemas ir maigas, bet vasaras karstas, ar vidējo temperatūru aptuveni +24 °C vasarā un ap -4 °C ziemā.

## Pilsētas
### Karte

## Ārējās saites
Čukotkas autonomais apvidus

**Čukotkas autonomais apvidus**  (; ) jeb **Čukotka** () ir viens no Krievijas Federācijas autonomajiem apvidiem Tālo Austrumu federālajā apgabalā. Tas ir vienīgais autonomais apvidus, kas neietilpst kāda apgabala sastāvā. 

Lielākā un administratīvā pilsēta ir Anadira, kur dzīvo apmēram 13 tūkstoši iedzīvotāju. Citas nozīmīgas apdzīvotās vietas ietver Peveku (ziemeļu osta), Biļibina, Provideņija, Egvekinota un vairākas mazākas nacionālās apmetnes.

## Ģeogrāfija
Čukotkas autonomais apvidus robežojas ar Sahas Republiku rietumos, Magadanas apgabalu un Kamčatkas novadu dienvidos. Ziemeļos krastus apskalo Ziemeļu Ledus okeāna Čukču un Austrumsibīrijas jūras, bet dienvidaustrumos — Klusā okeāna Beringa jūra. Beringa šaurums austrumos Čukotku atdala no ASV piederošās Aļaskas.

Lielāko daļu teritorijas veido kalnaini un grūti caurejami apvidi — piemēram, Čukču kalniene, Anadiras plakankalne, kā arī tundras līdzenumi piekrastes reģionos. Reģiona dienvidos atrodas arī aktīvi un neaktīvi vulkāni, kā arī permafrosts (mūžīgais sasalums) klāj gandrīz visu teritoriju. Apvidum administratīvi pieder arī Vrangeļa sala Ziemeļu Ledus okeānā.

Svarīgākās upes ir Anadira, Omolona un Kolima. Čukotkā atrodas arī vairāki ledāju izcelsmes ezeri un purvu teritorijas.

## Flora un fauna
Čukotku klāj arktiskā tundra, kur sastopami sūnas, ķērpji, krūmāji un reti koki. Reģions ir mājvieta daudzām arktiskajām sugām — ziemeļbriežiem, polārlāčiem, arktiskajiem lapsām, vilkiem, roņiem un dažādiem jūras putniem. Piekrastes ūdeņos mīt vaļi, morse un zivis, kuras ir svarīgas vietējo iedzīvotāju tradicionālajai saimniecībai.

## Iedzīvotāji
Čukotkas autonomais apvidus ir viens no visretāk apdzīvotajiem reģioniem ne tikai Krievijā, bet arī pasaulē. Tā kopējais iedzīvotāju skaits ir neliels — ap 48 tūkstošiem cilvēku. Iedzīvotāju blīvums ir ārkārtīgi zems — mazāk nekā viens cilvēks uz kvadrātkilometru.

Lielāko daļu iedzīvotāju veido krievi un citu tautību krievvalodīgie iedzīvotāji. Tomēr būtisku daļu no iedzīvotājiem veido arī vietējās ziemeļu pamatiedzīvotāju grupas, kā:

* čukči – tradicionāli nodarbojas ar briežkopību un medībām;
* eskimosi (juiti) – galvenokārt piekrastes mednieki un zvejnieki;
* eveni un evenki – izkaisīti pa dažādiem reģioniem, galvenokārt nodarbojas ar briežu audzēšanu;
* kā arī neliels skaits korjaku, jakutu un citu tautību pārstāvju.

Līdz 20. gadsimta vidum vietējās tautas dzīvoja tradicionālos apmetnēs un vadīja nomadu dzīvesveidu. Padomju laikā tika ieviesta kolektivizācija un daudzas pamatiedzīvotāju kopienas pārceltas uz pastāvīgām apdzīvotām vietām.

Pēc Padomju Savienības sabrukuma 1990. gados reģionu pameta daudzi ieceļotāji no Krievijas Eiropas daļas. Tā rezultātā iedzīvotāju skaits strauji saruka. Pēdējos gados vērojama neliela stabilizācija, taču emigrācija, zems dzimstības līmenis un grūti dzīves apstākļi joprojām ietekmē demogrāfiju.

## Pilsētas
thumb|250px|Peveka
### Karte

## Ārējās saites

* Коренные малочисленные народы Чукотского автономного округа
Hantu-Mansu autonomais apvidus — Jugra

**Hantu-Mansu autonomais apvidus — Jugra** () ir viens no Krievijas Federācijas autonomajiem apvidiem. Tas ietilpst Tjumeņas apgabala sastāvā un atrodas apgabala vidusdaļā. Hantu-Mansu autonomais apvidus robežojas ar šī paša apgabala Jamalas Ņencu autonomo apvidu ziemeļos, Komi Republiku rietumos, Sverdlovskas apgabalu dienvidrietumos, pārējo Tjumeņas apgabalu un Tomskas apgabalu dienvidos un Krasnojarskas novadu austrumos.
Apvidu šķērso dzelzceļa līnija Tjumeņa—Surguta—Urengoja.

## Vēsture
Jugras zeme bija ugru valodās runājošo hantu un mansu apdzīvota teritorija Obas un Irtišas upju baseinā. Līdz 16. gadsimtam atkarīga no Sibīrijas hanistes, vēlāk no Krievijas caristes un Krievijas Impērijas.
1930. gadā izveidoja **Ostjaku-Vogulu nacionālo apvidu**, 1940. gadā to pārdēvēja par **Hantu-mansu nacionālo apvidu**, 1978. gadā par **Hantu-mansu autonomo apvidu** Krievijas PFSR sastāvā. Kopš 2003. gada to sauc par Hantu-Mansu autonomo apvidu — Jugru.

## Pilsētas

### Karte

## Skatīt arī
* Konda
* Sibīrijas haniste

## Atsauces

## Ārējās saites
Ebreju autonomais apgabals

**Ebreju autonomais apgabals** () ir vienīgais Krievijas Federācijas autonomais apgabals. Tas atrodas Tālo Austrumu federālajā apgabalā, pie Ķīnas robežas, un robežojas ar Amūras apgabalu rietumos, Habarovskas novadu ziemeļos, kā arī ar Ķīnu dienvidaustrumos, dienvidos un dienvidrietumos.

## Vēsture
Atrodas vēsturiskās Mandžūrijas teritorijā.
Krievijas Impērija šo apgabalu Taipinu sacelšanās laikā atņēma Ķīnas impērijai, ko apstiprināja Aigunas līgums 1858. gadā. 
Lai radītu alternatīvu cionistu plāniem radīt ebreju valsti Palestīnā, 1928. gada 28. martā PSRS valdība pieņēma lēmumu veicināt Tālo Austrumu novada brīvo Pieamūras zemju apgūšanu ar ebreju darbaļaužu palīdzību.
Jau 1928. gada pavasarī tur ieradās pirmie vilcieni ar pārceļotājiem, jūlijā nodibināja ebreju ciema padomi "Birefelde" (*Бирефельд*).

No 1928. līdz 1934. gadam ebreju kolonijā Birobidžanā ieradās 19 635 pārceļotāji, no viņiem 11 450 drīz vien to atkal pameta. Ieradās arī 500 ārzemju ebreju, tai skaitā 150 no Lietuvas, kas to pameta sakarā ar badu PSRS 1933. gadā.
1934. gada 7. maijā Birobidžanas nacionālais rajons (*Биро-Биджанский национальный район*) ieguva autonoma Ebreju nacionālā apgabala statusu.
Pēc 1939. gada PSRS tautskaites datiem, Ebreju autonomajā apgabalā dzīvoja 17 695 ebreji, kas veidoja 16% no kopējā iedzīvotāju skaita. Otrā pasaules kara laikā ebreju skaits palielinājās, un 1948. gadā apgabalā dzīvoja ap 30 tūkstošiem ebreju.

Vēlāk ebreju skaits atkal samazinājās, un, pēc 1959. gada PSRS tautskaites datiem, Ebreju autonomajā apgabalā dzīvoja 14 269 ebreji, bet 2002. gadā tikai  2327 ebreji.

## Pilsētas
### Karte

## Atsauces

## Skatīt arī

* Nacionālā norobežošana Padomju Savienībā

## Ārējās saites
Ņencu autonomais apvidus

**Ņencu autonomais apvidus** (, ) ir viens no Krievijas Federācijas autonomajiem apvidiem. Tas ietilpst Arhangeļskas apgabala sastāvā un atrodas šī apgabala ziemeļaustrumdaļā. Ņencu autonomais apvidus robežojas ar pārējo Arhangeļskas apgabalu rietumos, Komi Republiku dienvidos, Tjumeņas apgabala Jamalas Ņencu autonomo apvidu austrumos un Ziemeļu ledus okeāna Barenca jūru ziemeļos.

## Vēsture
[thumb|left|200px|[Krievijas caristes guberņas pēc Pētera I administratīvās reformas.]] 
Vikingu laikos Barenca jūras piekraste un tajā ietekošo upju baseins no 9. gadsimta tika dēvēts par *Bjarmaland* (), no kā cēlies mūsdienu Permas nosaukums. Vēlāk tā nokļuva Novgorodas valsts pārvaldē.     
Pēc tam, kad 1478. gadā Maskavas lielkņaziste iekaroja Novgorodu, ņencu apdzīvotā teritorija nokļuva Krievijas caristes pakļautībā. 
Pēc Pētera I 1708. gada administratīvās reformas ņencu teritorija ietilpa Arhangelogorodas guberņā (*Архангелогородская губерния*), no 1780. gada Vologdas vietniecībā, no kuras 1784. gadā atdalīja Arhangeļskas vietniecību. 1796. gadā abas vietniecības pārdēvēja par guberņām.

1929. gada 15. jūlijā PSRS valdība KPFSR Ziemeļu novadā izveidoja Samojedu (vēlāk Ņencu) nacionālo apvidu (*Самоедский округ*). 1977. gadā to pārdēvēja par Ņencu autonomo apvidu.

## Pilsētas
### Karte

## Ārējās saites
Ustjordinskas Burjatu autonomais apvidus

**Ustjordinskas Burjatu autonomais apvidus** (, ) bija viens no Krievijas PFSR un Krievijas Federācijas autonomajiem apvidiem. Tas atradās Irkutskas apgabala austrumos un to no visām pusēm aptvēra Irkutskas apgabals. Administratīvais centrs bija Ustjordinskas pilsētciemats.

## Vēsture
Burjatu nacionālā administratīvā vienība Baikāla rietgumu krastā pirmoreiz izveidota 1922. gadā, kad Krievijas PFSRs sastāvā nodibināja Mongoļu-Burjatu autonomo apvidu, kurā Ustjordinskas burjatu teritorija veidoja trīs aimakus. 1923. gadā Mongoļu-Burjatu autonomo apvidu apvienoja ar Burjatu-mongoļu autonomo apvidu, nodibinot Burjatu-Mongoļu APSR. Tagadējā administratīvā vienība pirmoreiz izveidota 1937. gadā kā **Ustjordinskas Burjatu-Mongoļu nacionālais apvidus**, nodalot Alaras, Bohanas un Ehiritu-Bugalatu aimakus no reorganizētās Burjatu-Mongoļu APSR (tāpat tika nodalīts Agas Burjatu autonomais apvidus) un iekļaujot kā anklāvu jaunizveidotajā Irkutskas apgabalā. 1958. gadā nacionālais apvidus tika reorganizēts par Ustjordinskas Burjatu autonomo apvidu.

2008. gada 1. martā Ustjordinskas Burjatu autonomo apvidu apvienoja ar Irkutskas apgabalu, izveidojot formāli jaunu federācijas subjektu ar tādu pašu nosaukumu «Irkutskas apgabals». Pēc apvienošanas bijušā autonomā apvidus teritorijā izveidots Ustjordinskas Burjatu apvidus ar speciālu statusu.

## Ārējās saites
Korjaku autonomais apvidus

**Korjaku autonomais apvidus** (1930—2007) bija viens no Krievijas Federācijas autonomajiem apvidiem. Tas atradās Kamčatkas apgabala ziemeļdaļā un robežojās ar Magadanas apgabalu rietumos, Čukotku ziemeļos, pārējo Kamčatkas apgabalu austrumos, kā arī ar Ohotskas jūru dienvidrietumos un Kluso okeānu austrumos. 

Padomju laikā apvidus formāli baudīja kultūras un administratīvu autonomiju, taču reālajā pārvaldībā tas lielā mērā bija pakļauts Kamčatkas apgabala varai. Pēc PSRS sabrukuma 1991. gadā Korjaku autonomais apvidus saglabāja savu formālo statusu Krievijas Federācijas sastāvā kā atsevišķs subjekts.

Ņemot vērā ekonomiskās un administratīvās grūtības, 2005. gada 23. oktobrī notika referendums, kurā vairākums iedzīvotāju nobalsoja par apvienošanos ar Kamčatkas apgabalu, veidojot jaunu administratīvo vienību — Kamčatkas novads (Камчатский край). 2007. gada notika Korjaku autonomā apvidus apvienošana ar Kamčatkas apgabalu, izveidojot Kamčatkas novadu ar Korjaku apvidu ar speciālu statusu tā sastāvā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Agas Burjatu autonomais apvidus

**Agas Burjatu autonomais apvidus** (, ) bija viens no Krievijas PFSR un Krievijas Federācijas autonomajiem apvidiem. Tas atradās Čitas apgabala dienvidaustrumos un to no visām pusēm aptvēra Čitas apgabals. Administratīvais centrs bija Aginskas pilsētciemats.

## Vēsture
Burjatu nacionālā administratīvā vienība šajā teritorijā pirmoreiz izveidota 1921. gadā, kad Tālo Austrumu republikas sastāvā nodibināja Burjatu-Mongoļu autonomo apvidu, kurā Agas burjatu teritorija veidoja vienu no aimakiem. 1923. gadā Burjatu-mongoļu autonomo apvidu apvienoja ar Mongoļu-Burjatu autonomo apvidu, nodibinot Burjatu-Mongoļu APSR. Tagadējā administratīvā vienība pirmoreiz izveidota 1937. gadā kā **Agas Burjatu-Mongoļu nacionālais apvidus**, nodalot Agas aimaku no reorganizētās Burjatu-Mongoļu APSR (tāpat tika nodalīts Ustjordinskas Burjatu autonomais apvidus) un iekļaujot kā anklāvu jaunizveidotajā Čitas apgabalā. 1958. gadā nacionālais apvidus tika reorganizēts par Agas Burjatu autonomo apvidu.

2008. gada 1. martā Agas Burjatu autonomo apvidu apvienoja ar Čitas apgabalu, izveidojot Aizbaikāla novadu. Pēc novada izveidošanas bijušā autonomā apvidus teritorijā izveidots Agas Burjatu apvidus ar speciālu statusu.

## Ārējās saites
Jamalas Ņencu autonomais apvidus

[thumb|Jamalas Ņencu autonomā apvidus ainava pie [Nojabrjskas|250px]]
**Jamalas Ņencu autonomais apvidus** (, ) ir viens no Krievijas Federācijas autonomajiem apvidiem. Tas ietilpst Tjumeņas apgabala sastāvā un atrodas šī apgabala ziemeļos. Jamalas Ņencu autonomais apvidus robežojas ar Arhangeļskas apgabala Ņencu autonomo apvidu un Komi republiku rietumos, tā paša Tjumeņas apgabala Hantu-mansu autonomo apvidu dienvidos un Krasnojarskas novadu austrumos.
Apvidu šķērso dzelzceļa līnija Tjumeņa—Surguta—Urengoja un nepabeigtā Transpolārā dzelzceļa līnija.

## Vēsture

Pēc Sibīrijas hanistes iekarošanas 1595. gadā kazaki nodibināja Obdoras cietoksni (*Обдорский острог*) Obas labajā krastā. 
Pēc 1618. gada notika Obdorijas iedzīvotāju kristīšana, 1708. gadā to iekļāva Sibīrijas, 1782. gadā Toboļskas vietniecības, 1796. gadā Toboļskas guberņas, 1920. gadā Urālu apgabala sastāvā.

1930. gadā PSRS valdība izveidoja Jamalas Ņencu nacionālo apvidu, ko 1944. gadā iekļāva Tjumeņas apgabalā, 1977. gadā pārdēvēja par autonomo apvidu.
1991. gada 18. oktobrī Jamalas Ņencu apvidus pieņēma suverenitātes deklarāciju, bet 1992. gadā kļuva par Krievijas Federācijas subjektu Tjumeņas apgabala sastāvā.

## Pilsētas
### Karte

## Lielākās upes
* Oba
* Taza
* Pura

## Ārējās saites
Andrejs Vlasovs

**Andrejs Vlasovs** (, dzimis , miris ) bija PSRS ģenerālis Otrā pasaules kara laikā, kurš pēc padošanās Vācijai noorganizēja krievu nacionālās armijas daļas cīņai pret Sarkano armiju.

## Dzīvesgājums
Dzimis daudzbērnu (bija trīspadsmitais bērns) zemnieku ģimenē. Mācījās Ņižņijnovgorodas garīgajā seminārā. 1920. gadā iesaukts Sarkanajā armijā, kur dienēja visus gadus līdz karam, pamazām kāpjot pa karjeras kāpnēm. 1938. gadā nosūtīts uz Ķīnu par Dzjana Dzješi militāro padomnieku. 1941. gada februārī pēc Staļina ierosinājuma apbalvots ar Ļeņina ordeni.

Sākoties Otrajam pasaules karam, Vlasovs bija viens no pazīstamākajiem padomju ģenerāļiem. Kaujas par Maskavu laikā izcēlās Vlasova vadītā 20. armija, ieņemot Volokalamsku un Solņečnogorsku. 1942. gada 16. aprīlī tika iecelts par 2. triecienarmijas vadītāju, kuras uzdevums bija pārtraukt Ļeņingradas blokādi. Operācija beidzās ar neveiksmi, 2. triecienarmija tika aplenkta un gandrīz pilnīgi iznīcināta. Pats Vlasovs 1942. gada 13. jūlijā tika sagūstīts.

Atrodoties karagūstekņu nometnē Viņņicā, Vlasovs piekrita sadarboties ar vācu varas iestādēm. 1943. gada 27. februārī Vlasovs izdeva t. s. Smoļenskas deklarāciju, kurā aicināja cīnīties pret PSRS. Tomēr vācu varas iestādes nesteidzās organizēt krievu karaspēka daļas, kaut arī aktīvi izmantoja Vlasovu propagandas cīņā. Heinrihs Himlers Krievu Atbrīvošanas armiju (*Русская освободительная армия* (*РОА*)) ļāva nodibināt tikai 1944. gada septembrī, kad karš gandrīz jau bija zaudēts.

1944. gada 14. novembrī Vlasovs publicēja t.s. Prāgas deklarāciju, ar kuru tika nodibināta Vlasova armija. Vienīgās kaujas pret Sarkano armiju notika 1945. gada aprīlī pie Oderas, vēlāk armija atkāpās uz Prāgu. Kad sākās Prāgas sacelšanās, Vlasova karavīri palīdzēja čehu nemierniekiem atbruņot Vērmahta karavīrus, bet, kad pilsētai tuvojās Sarkanā armija, viņš atkāpās uz rietumiem un padevās ASV un Britu armijai.

Tomēr 12. maijā Vlasovu Austrijā arestēja padomju specdienesti, kad viņš atgriezās no pārrunām ar ASV pārstāvi. Amerikāņu konvojs nepretojās. Arī vairums Vlasova armijas karavīru tika izdoti PSRS. 1946. gada 2. augustā pēc tiesas lēmuma Vlasovs tika sodīts ar nāvi. 2001. gadā Krievijas kara prokuratūra neatrada iemeslu Vlasova reabilitācijai. Tika atcelts tikai apsūdzības pants par pretpadomju aģitāciju.

## Ārējās saites
Viedtālrunis

[thumb|''[Samsung* (pa kreisi) un *Apple* (pa labi) ražoto viedtālruņu attēlojums]]
*'Viedtālrunis''' () ir pilnvērtīgs mobilais telefons, kas papildināts ar datoram līdzīgu funkcionalitāti. Vairums viedtālruņu ietver kameru, pilna apjoma e-pasta funkcionalitāti, kā arī plānotāju. Galvenā viedtālruņa īpašība ir iespēja papildināt tā funkcionalitāti, uzstādot trešās puses lietojumprogrammas. Viedtālruņiem mēdz būt QWERTY tastatūra un/vai skārienjutīgs ekrāns.

## Viedtālruņu operētājsistēmas
* Android
* Bada
* GEOS
* iOS
* Palm OS
* BlackBerry OS
* Symbian OS
* Windows Phone

## Izmantošana
* Radio aukle

## Atsauces
*
MIPS arhitektūra

[thumb|[Toshiba ražojuma MIPS R4400 mikroprocesors.]]
**MIPS** () ir MIPS Technologies izstrādāta RISC mikroprocesoru arhitektūra. 1990. gadu beigās no visiem pasaulē saražotajiem RISC mikroprocesoriem 30% bija balstīti uz MIPS izstrādēm.

MIPS arhitektūras procesorus izmanto SGI datoros, daudzās iegultās iekārtās, Windows CE ierīcēs, CISCO un Mikrotik maršrutētājos, kā arī Nintendo 64, Sony PlayStation, Sony PlayStation 2 un Sony PlayStation Portable spēļu konsolēs.

Pirmie MIPS arhitekūras procesori bija 32 bitu (kas nozīmē 32 bitu reģistrus un datu kopni), taču mūsdienu modeļi ir 64 bitu. Pastāv piecas ar iepriekšējām versijām savietojamas MIPS instrukciju kopas revīzijas - MIPS I, MIPS II, MIPS III, MIPS IV un MIPS 32/64. Pastāv arī vairāki šo instrukciju kopu paplašinājumi, piemēram, MIPS-3D, kas pievieno SIMD instrukcijas darbībām ar peldošā punkta skaitļiem, kas savukārt ir noderīgi aprēķinos, kas nepieciešami, lai veidotu 3D attēlus, MIPS16, kas ļauj kompresēt kodu, tādējādi samazinot vietu atmiņā, ko tas aizņem (tā ir atbilde ARM arhitektūrā ieviestajai Thumb koda kompresijai), kā arī MIPS MT, kas ir daudzpavedienu palašinājumi, līdzīgi Intel Pentium 4 procesoros atrodamajai HyperThreading tehnoloģijai.
MIPS

**MIPS** var būt:
* Miljons instrukcijas sekundē - procesoru ātrdarbības mērvienība
* MIPS arhitektūra - RISC mikroprocesoru arhitektūra
* MIPS Technologies - MIPS arhitektūras izstrādātāji
SPARC

thumb|right|200px|Sun UltraSPARC II

**SPARC** (no angļu *Scalable Processor ARChitecture*) ir RISC instrukciju kopas mikroprocesoru arhitektūra, ko sākotnēji izstrādāja Sun Microsystems 1985. gadā. SPARC ir 1989. gadā arhitektūras popularizēšanai dibinātā uzņēmuma **SPARC International, Inc.** tirdzniecības zīme. Laika gaitā SPARC arhitektūra ir gan licencēta citiem ražotājiem, tādiem kā Texas Instruments, Cypress Semiconductor un Fujitsu, gan tagad arī pilnībā atvērta.

Šobrīd ir divas atvērtā pirmkoda SPARC implementācijas:
* LEON ir 32 bitu viena pavediena SPARC 8. versijas implementācija. Pirmkods ir rakstīts VHDL un izlaists zem GNU GPL.
* OpenSPARC T1 ir 62 bitu 32 pavedienu implementācija, kas ir savietojama ar *UltraSPARC Architecture 2005* un SPARC 9. versiju. Izejas kods ir rakstīts Verilog un tas ir pieejams zem dažādām licencēm. Lielākā daļa OpenSPARC T1 koda ir izlaista zem GNU GPL.

SPARC arhitektūras procesori sākumā tika ražoti izmantošanai darbstacijās, bet vēlāk arī lielos Sun Microsystems, Fujitsu un citu ražotāju SMP serveros. SPARC mašīnas parasti darbojas zem Sun Solaris operētājsistēmas, taču arhitektūrai ir pielāgotas arī citas OS, piemēram, NEXTSTEP, RTEMS, FreeBSD, OpenBSD, NetBSD un Linux.

Laika gaitā ir izlaistas vairākas arhitektūras revīzijas. Par standarta 32 bitu SPARC procesoru arhitektūru tiek uzskatīta 1989. gadā izlaistā SPARC 8. versija. 1994. gadā iznāca SPARC 9. versija, kas jau bija 64 bitu. 2006. gada sākumā Sun izlaida arhitektūras paplašinājumus zem nosaukuma *UltraSPARC Architecture 2005*.

## Ārējās saites
* SPARC International, Inc.
* UltraSPARC arhitektūras specifikācija
* UltraSPARC procesori
X86

[thumb|right|200px|''[Intel Pentium III* (Coppermine)]]

*'x86** jeb **80x86** ir [[mikroprocesors|mikroprocesoru]] [[instrukciju kopa|arhitektūra]], ko sākotnēji izstrādāja un tās procesorus ražoja ''[[Intel Corporation|Intel]]''. X86 arhitektūra dominē galddatoru, klēpjdatoru un serveru tirgū kopš 1980. gadu sākuma, kad iznāca pirmie [[IBM PC]] modeļi. Uz x86 arhitektūru balstītos datorus parasti darbina ''[[Microsoft Windows]]'' vai kāda no [[Unix-tipa]] [[operētājsistēma|operētājsistēmām]]. Lai ar daudz mūsdienīgākas arhitektūras, piemēram, ''[[PowerPC]]'', ir mēģinājušas aizstāt x86 daudzās nišās, nevienai no tām nav izdevies iekarot x86 pamattirgu.

Arhitektūru sauc par **x86** jo pirmo šīs arhitektūras procesoru nosaukumi bija skaitļi, kas beidzās ar kombināciju "86", piemēram, [[8086]], [[80186]], [[80286]], [[80386]] un [[80486]]. Tā kā skaitļus nevar reģistrēt kā [[tirdzniecības zīme]]s, vēlākiem modeļiem ''Intel'' sāka dot ar burtiem rakstāmus nosaukumus, piemēram, ''[[Pentium]]''.

Sākotnēji x86 bija 16 bitu arhitektūra, taču ''Intel'' ir to divreiz papildinājusi, lai atbalstītu lielāku [[vārds (datorikā)|vārda izmēru]]. [[1985]]. gadā ''Intel'' izlaida 32 bitu [[80386]], kas aizstāja 16 bitu [[80286]]. 32 bitu arhitektūru nosauca par **i386**, bet tagad to mēdz saukt arī par **x86-32** un **IA32**. [[2003. gads|2003]]. gadā [[Advanced Micro Devices|AMD]] izlaida ''[[Athlon 64]]'', kas paplašināja arhitektūru līdz 64 bitiem. Arī ''Intel'' izlaida ar ''Athlon 64'' savietojamus procesorus. 64 bitu arhitektūras variāciju sauc par **x86-64**, **AMD64** (AMD nosaukums), **Intel 64** (Intel nosaukums, pirms tam **EM64T** un **IA-32e**) un **x64** (''[[Microsoft]]'' un ''[[Sun Microsystems]]'' lietoti nosaukumi). **Intel 64''' nav tas pats, kas IA-64, tā ir pavisam cita arhitektūra.
I386

**i386** var būt:
* Intel 80386 - x86 arhitektūras mikroprocesors
* viens no x86 mikroprocesoru arhitektūras nosaukumiem
Etilēnglikols

**Etilēnglikols** (etāndiols, HOCH2CH2OH) ir bezkrāsas viskozs šķidrums ar saldu garšu. Etilēnglikols ir visvienkāršākais divvērtīgais spirts. Ar ūdeni sajaucas neierobežoti. Par glikoliem sauc vienkāršākos divvērtīgos spirtus (no , *glykys* — 'salds'). Etilēnglikols ir visplašāk lietotais glikols, eksistē arī propilēnglikols.

## Iegūšana
Etilēnglikolu iegūst no etilēna oksīda (C2H4O), reakcijā ar ūdeni:

C2H4O + H2O → HOCH2CH2OH

Reakcija var notikt gan skābā, gan bāziskā vidē, vai arī neitrālā vidē paaugstinātā temperatūrā. Lielākais etilēnglikola iznākums ir vāji skābā vai neitrālā vidē lielā ūdens pārākumā. Nozīmīgākie blakusprodukti ir dažādi polietilēnglikola oligomēri, to daudzums palielinās, samazinot ūdens pārākumu (tāpēc, ka etilēna oksīds sāk reaģēt ar jau izveidojušos etilēnglikolu).

## Izmantošana
Bezūdens etilēnglikols ir higroskopisks, tāpēc to lieto iespiedkrāsu, zīmoglaku un kosmētisko preparātu ražošanai. Etilēnglikolu izmanto laku, krāsu, sintētisko šķiedru (PET) un šķīdinātāju (celosolvu) ražošanai. Ļoti lielu daļu etilēnglikola lieto dzesēšanas šķidrumiem kā antifrīza piedevu, jo tam ir zemāka sasalšanas temperatūra un augstāka viršanas temperatūra kā ūdenim. Higroskopiskuma dēļ etilēnglikolu lieto dabasgāzes dehidratēšanai.

## Ārējās saites
* Etilēnglikols