Edgars Imants Siliņš

**Edgars Imants Siliņš** (dzimis  Līgatnē, miris  Rīgā) bija latviešu fiziķis.

## Dzīvesgājums
Dzimis Rīgas apriņķa Līgatnes pagasta "Veclapsās" kā ceturtais bērns turīgu zemnieku ģimenē. Skolas laikā interesējies vairāk par literatūru un vēsturi, nekā par dabaszinātnēm. Izglītību neļāva turpināt karš un mātes nāve 1943. gadā, bet 1947. gadā Edgars Siliņš iestājies Latvijas Valsts Universitātes Ķīmijas fakultātē, vidusskolas eksāmenus nokārtojis kā neklātnieks. Izvēli par labu dabaszinātnēm noteica apziņa, ka padomju valstī darbība humanitāro zinātņu jomā bija pakārtota valsts ideoloģijas prasībām. Taču 1949. gada represiju laikā Edgars Siliņš bija spiests atstāt arī ķīmijas studijas savas šķiriskās izcelsmes dēļ. Kopš tā laika 14 gadus nostrādāja par laborantu, no tiem pēdējos divpadsmit – Rīgas Elektromašīnbūves rūpnīcas (RER) Centrālajā laboratorijā. Tajā E. Siliņš beidzot varēja nopietni pievērsties zinātniskajai darbībai, pārsvarā atomu spektroskopijas jomā, darbojoties RER, Edgars Imants Siliņš publicēja 26 zinātniskus un tehniskus rakstus atomu un molekulu spektroskopijā, kā arī 16 publikācijas tehnikā un tehnoloģijā, kā arī uzsāka sadarbību ar ilggadējo līdzstrādnieku O. Vilīti.  

N. Hruščova "atkušņa" laikā E. Siliņš 1957. gadā sāka studijas Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē, kuras absolvēja 1961. gadā. 1958. gadā kā students viņš uzstājās X Vissavienības spektroskopijas konferencē Ļvivā ar diviem ziņojumiem.  1962. gadā iestājās neklātienes aspirantūrā S. Vavilova Ļeņingradas Valsts Optiskajā institūtā, un 1965. gada jūnijā aizstāvēja tur zinātņu kandidāta disertāciju par plazmas un kontakta izlādes polaritātes ietekmi uz metālu atomu emisijas spektriem (vadītājs K. Taganovs).

1963. gadā akadēmiķis Solomons Hillers ierosināja Rīgā izveidot apvienotu fiziķu un ķīmiķu grupu organisko savienojumu elektrofizikālo īpašību pētīšanai, par kuras vadītāju izvēlēja Edgaru Imantu Siliņu. No 1963. līdz 1967. gadam viņš bija līdzstrādnieks LVU Pusvadītāju fizikas problēmu laboratorijā, savukārt 1967. gadā kļuva par Latvijas Zinātņu akadēmijas Fizikālās enerģētikas institūta Organisko pusvadītāju fizikas laboratorijas (vēlāk — Organisko cietvielu fizikas un molekulārās elektronikas laboratorijas) vadītāju. Līdz 1975. gadam izstrādāja jaunu modeli saķeršanas centru fizikālās dabas aprakstam organiskajos molekulārajos kristālos; šā perioda nozīmīgākā publikācija (*Scopus* citējamība 71) iezīmēja E. I. Siliņa sadarbības sākumu ar Ņujorkas Universitātes profesoru Martinu Poupu un Japānas Nacionālā Dabaszinātņu institūta profesoru Hiroo Inokuči, vēlāk ar Plzeņas Universitātes profesoru Staņislavu Nešpureku.

Vēlāk Edgars Siliņš nodarbojās ar organiskās cietvielu enerģētikas problēmām, pierādot, ka molekulārajām cietvielām nav pielietojama klasiskā zonu teorija. Tika arī radīts uzlabots fenomenoloģiskais modelis šo īpatnību aprakstam. 1979. gadā Edgars Imants Siliņš aizstāvēja zinātņu doktora disertāciju par šo tematiku. Monogrāfijas, kas bija disertācijas bāze, pārstrādātais izdevums nākamajā gadā tika izdots Rietumvācijā ar nosaukumu *Organic Molecular Crystals, Their Electronic States*. Šis ir biežāk citētais latviešu zinātnieku darbs (2017. gada jūnijā 218 atsauces) un pats Siliņš ir visbiežāk citētais latviešu zinātnieks. 1980. gadu sākumā E. Siliņš bija koncentrējies uz lādiņnesēju fotoģenerēšanas pētījumiem. 1985. gadā E. Siliņš ir publicējis molekulārā polarona modeli, kas apraksta režģa polarizācijas ietekmi uz lādiņnesēju kustību; ar līdzstrādniekiem Andreju Jurģi un Guntu Šlihtu izstrādājis modificēto Sano—Mozumdera modeli lādiņnesēju pārneses aprakstam. Notikusi arī plaša sadarbība ar RPI (tagad RTU) ķīmiķiem profesora Ojāra Neilanda vadībā un LOSI ķīmiķiem akadēmiķa Jāņa Freimaņa vadībā. Kopumā E. Siliņš ir publicējis vairāk nekā 200 zinātniskos rakstus un pārskata referātus, kā arī sarakstījis sešas monogrāfijas, bijis Amerikas fiziķu biedrības, kā arī vairāku citu starptautisko organizāciju loceklis. *Scopus* citējamība E. I. Siliņam ir 710, Hirša indekss — 15.

1984. gadā saņēma LZA Mstislava Keldiša prēmiju, 1997. gadā — Latvijas Zinātņu akadēmijas Lielo medaļu par "jauna zinātniska virziena un skolas izveidošanu organiskajā cietvielu fizikā un ieguldījumu Latvijas zinātnes organizatoriskajā darbībā". Kopš 1992. gada E. Siliņš bija Latvijas Zinātņu akadēmijas īstenais loceklis.

Miris 1998. gada 26. maijā, apglabāts Līgatnes kapos. 1998. gadā tikusi nodibināta Latvijas Zinātņu akadēmijas Edgara Siliņa balva fizikā. 2004. gadā pie Fizikālās enerģētikas institūta Rīgā, Aizkraukles ielā 21, ir atklāts tēlnieku Jura un Zigrīdas Rapu piemineklis Edgaram Imantam Siliņam.

## Dzīves pārliecības un darbs zinātnes filozofijā
Edgars Imants Siliņš bija daudz interesējies par austrumu filozofiju (daoismu, dzenbudismu), kā arī Japānas kultūru. Atzinīgi vērtēja Nilsa Bora darbus zinātnes filozofijas jautājumos, kā arī nīderlandiešu grafiķa Morisa Ešera darbus. Pēc E. Siliņa nāves 1999. gadā izdevniecībā *[[Jumava]]* nāca klajā viņa darbs zinātnes filozofijā "Lielo patiesību meklējumi".

## Monogrāfijas
* О. Нейланд, Я. Страдынь, Э. Силиньш и др. *Строение и таутомерные превращения β–дикарбонильных соединений*. Зинатне: Рига, 1977, 444.с. 
* Э. Силиньш. *Электронные состояния органических молекулярных кристаллов*. Зинатне: Рига, 1978, 344.с. 
* E. A. Silinsh. *Organic Molecular Crystals. Their Electronic States*. Springer: Berlin/Heidelberg, 1980, 389 p. 
* В. Андреев, M. Kурик, С. Нешпурек, Э. Силиньш, И. Чaпек и др. (под общей редакцией Э. Силиньша). *Электронные процессы в органических молекулярных кристаллах: Явление поляризации и локализации*. Зинатне: Рига, 1988, 329.с. 
* Э. Силиньш, M. Kурик, И. Чaпек. *Электронные процессы в органических молекулярных кристаллах: Перенос, захват, спиновые эффекты*. Зинатне: Рига, 1992, 363.с. 
* E. Siliņš, V. Čapek. *Organic Molecular Crystals: Interaction, Localization, and Transport Phenomena*. AIP Press, New York, 1994, 402 p. 
* *Lielo patiesību meklējumi. Esejas*. Jumava: Rīga, 1999, 511 lpp.

## Citāti
* Patiesības atklāšana ir zinātnes pašmērķis un eksistences attaisnojums. Tāpēc zinātnieks nekad nedrīkst melot. Meli sagrauj uzticību cita zinātnieka apgalvojumiem. Bet bez šādas uzticības nav iespējama zinātnieku kolektīva sadarbība. (1971)

## Atsauces