Svētās Sofijas katedrāle (Polocka)

**Svētās Sofijas katedrāle** () ir pareizticīgo baznīca Polockā, 11.—18. gadsimta arhitektūras piemineklis, pati pirmā akmens celtne mūsdienu Baltkrievijas teritorijā.

Pirmā baznīcas ēka, kas celta 11. gadsimta vidū bizantiešu stilā, tika iesvētīta Svētās Sofijas vārdā. Līdz mūsdienām Svētās Sofijas katedrāle ir saglabājusies ievērojami pārveidotā veidā; tā pēdējoreiz tika pārbūvēta 18. gadsimtā Viļņas baroka stilā. Šādā formā tas ir saglabājies līdz pat mūsdienām.

Dievkalpojumus Svētās Sofijas katedrālē pārtrauca 1920. gados un atsāka 1942.—1944. gadā. No 1969. gada beigām līdz 1983. gadam katedrālē tika veikti restaurācijas darbi (projekta autors bija baltkrievu arhitekts Valērijs Sļunčenko), un mākslas vēstures kandidāta Valentīna Bulkina vadībā tika veikti arhitektūras un arheoloģiskie pētījumi. Pēc to pabeigšanas tika atvērts Svētās Sofijas katedrāles arhitektūras vēstures muzejs un kamermūzikas un ērģeļmūzikas koncertzāle.

Iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma vietu kandidātu sarakstā Baltkrievijā.

## Sākotnējā ēka
left|thumb|297x297px| Svētās Sofijas katedrāles sākotnējā izskata modelis
Pēc daudziem postījumiem un rekonstrukcijām no senās 11. gadsimta katedrāles ir palikuši tikai pamati, sienu apakšējās daļas un atbalsta pīlāri, un tikai austrumu apsīda paceļas aptuveni 12 metru augstumā. Kad katedrāle tika uzcelta 11. gadsimtā, kā būvmateriāls tika izmantoti plakanie ķieģeļi, kuru tehnoloģiju šeit atveda bizantiešu meistari. Katedrāles celtniecība tika veikta, izmantojot klasisko bizantiešu arhitektūras tehniku — "padziļinātu rindu", kur katra otrā rinda bija paslēpta, padziļināta sienā un pārklāta ar javu virspusē. 11. gadsimtā templis no ārpuses bija svītrains un neapmests, bet iekšējās sienas bija apmestas un apgleznotas ar freskām.

## Uniātu periods
Pēc tam, kad 1579. gadā karaļa Stefana Batorija karaspēks ieņēma Polocku Svētās Sofijas katedrāle kļuva par vienīgo pareizticīgo baznīcu pilsētā. Pēc Brestas ūnijas parakstīšanas 1596. gadā varas iestādes tradicionālo pareizticību pasludināja par nelegālu un vajātu konfesiju, un viss tās īpašums, ieskaitot katedrāli, tika nodots uniātiem. Pēc 1607. gada ugunsgrēka un daļējas sabrukšanas katedrāle atradās avārijas stāvoklī; 1618. gadā uniātu arhibīskaps Jozafts Kuncevičs katedrāli atjaunoja un ievērojami pārbūvēja.

1642. gadā katedrāle atkal cieta ugunsgrēkā, bet drīz vien tika atjaunota. Krievijas-Polijas kara laikā Polocku ieņēma cara Alekseja Mihailoviča krievu karaspēks, un cars apmeklēja katedrāli 1654. gadā. Līdz 1667. gadam Sofijas katedrāle bija pareizticīgā, bet pēc tam atkal nonāca uniātu rokās.

### Katedrāles slēgšana un sprādziens
1705. gadā, Ziemeļu kara laikā (1700.—1721. gads), cars Pēteris I apmeklēja katedrāli.

Ziemeļu kara laikā pēc Pētera I pavēles katedrāle tika izmantota kā munīcijas un bruņojuma noliktava, un pēc sprādziena 1710. gadā tā tika ievērojami sapostīta.

Saskaņā ar 19. gadsimta poļu vēsturnieka Francišeka Dučinska teikto, Pēteris piedzēries un karavīru pavadībā iebruka uniātu katedrālē, kur glabājās Jozafata Kunceviča relikvijas. Cars pieprasīja atslēgas no karaļa vārtiem, un, kad bazilieši atteicās tās dot, viņš personīgi nogalināja abatu un četrus baziliešu mūkus un pavēlēja viņu ķermeņus noslīcināt Daugavā. Šis notikums ir īsi aprakstīts Vitebskas hronikā : *Eodem anno [1705], mense Iulli 11 die in ecclesia S.* *Sofiae ipse occidit 4 basilianos in Polocia* (“Tajā pašā gadā [1705], 11. jūlijā, Sv. Sofijas baznīcā [cars Pēteris I] pats nogalināja 4 baziliāņus Polockā”).

Saskaņā ar citu versiju, konflikts izcēlās pēc tam, kad mūki atbildēja uz cara jautājumu par attēlu uz ikonas un teica, ka tas ir svētais Jozafats, kuru nogalināja ķeceri. Karalis pavēlēja mūkus arestēt, bet viņi pretojās, kā rezultātā izcēlās sadursme, kurā viņi tika nogalināti. Pētera I kabineta dokumentos, kas glabājas Krievijas Valsts seno dokumentu arhīvā, ziņots, ka *"incidents Polockā bija spontāna cara dusmu izpausme, ko izraisīja uniātu mūku nekaunīgā rīcība".*

Pēc incidenta 1705. gada 11. jūlijā Krievijas armija slēdza katedrāli. Sākotnēji Pēteris I bija iecerējis nodot katedrāli pareizticīgo kopienai, taču tā atteicās to pieņemt, baidoties, ka pēc krievu karaspēka aiziešanas pret to sāksies represijas.

Baznīcas priekštelpā atradās šaujampulvera noliktava, kas eksplodēja 1710. gada 1. maijā, pēc kā Svētās Sofijas katedrāle tika daļēji iznīcināta un atradās drupās līdz 1738. gadam.

## Atjaunošana un turpmākā vēsture
thumb|Skats uz katedrāli pār Daugavu
thumb|Ēkas iekšpuse
Katedrāles restaurāciju veica uniātu arhibīskaps Florians Grebņickis. Līdz 1750. gadam uz palikušajiem mūru pamatiem tika uzcelta divu torņu bazilika Viļņas baroka stilā, kas tika iesvētīta par godu Svētā Gara nolaišanās piemiņai. 1812. gada Tēvijas kara laikā templi franču karaspēks izmantoja kā staļļus.

Pēc 1839. gada baznīcas koncila, kas tika atklāts baznīcas sienās, katedrāle kļuva par pareizticīgo.

1911.—1914. gadā katedrālē tika veikti lieli remontdarbi. 1924. gadā padomju ateistiskās politikas ietvaros baznīca tika slēgta un tajā tika izvietots novadpētniecības muzejs. Vācu okupācijas laikā no 1942. gada līdz 1944. gada jūlijam Svētās Sofijas katedrāle darbojās, bet pēc tam atkal tika slēgta.

1985. gadā katedrālē tika uzbūvētas ērģeles, ko veica Čehoslovākijas ērģeļu būvniecības uzņēmums *Rieger Kloss*. Pirmo koncertu 1985. gada 2. maijā sniedza ērģelnieks Oļegs Jančenko.

Pēc restaurācijas 1750. gadā katedrāle kļuva par trīsjomu, vienas apsīdas baziliku, kas orientēta uz ziemeļiem. Dienvidu pusē divi simetriski torņi pacēlās 50 m augstumā. Viļņas baroka stilā pārbūvētā katedrāle ieguva arī jaunu interjera dizainu. Papildus baroka kolonnām parādījās daudzi apmetuma rotājumi, figurētas karnīzes un nedaudz neparasta krāsu gamma. Baznīcas altāra daļu no centrālās jomas atdalīja augsta trīspakāpju barjera, kurai uz velves bija pievienots Jaunās Derības Trīsvienības bareljefa attēls. Otrais un pirmais līmenis bija nokrāsots un dekorēts ar koka skulptūrām. No altāra barjeras gleznojumiem ir saglabājušies: Leonardo da Vinči slavenās freskas "Svētais vakarēdiens" kopija un Kristus Ne rokām darinātais.

Katedrāle ir daļa no Polockas vēstures un kultūras muzeja-rezervāta.

Katru gadu aprīlī un novembrī Svētās Sofijas katedrāles koncertzālē notiek senās un mūsdienu kamermūzikas un ērģeļmūzikas festivāli, no kuriem slavenākais ir festivāls “Svētās Sofijas zvani”, katru svētdienu notiek ērģeļmūzikas koncerti, ko izpilda koncertzāles solists. Reizi gadā, 5. jūnijā, pieminot Sv. Efrosīni no Polockas, notiek pareizticīgo dievkalpojums, kam seko krusta gājiens no Sv. Sofijas katedrāles uz Spasa-Efrosīnes klosteri.

Polockas Svētās Sofijas katedrālē tika atklāti 11. gadsimta uzraksti. Pamatos, uz liela plakana akmens, ir ieskrāpēti katedrāles cēlāju vārdi: “Dāvids, Touma, Mikuola, Kopess”, kā arī “Petrs, Voriško”. Šiem vārdiem ir vairākas interpretācijas, piemēram, T. Roždestvenska ieteica uz uzraksta izlasīt četru cilvēku vārdus rietumslāvu izrunā: Dāvids, Foma, Mikola un Kopess. Vienlaikus I. L. Kalečics šeit saskata divu cilvēku vārdus, kas raksturīgi kristītajiem slāviem, kristību un mājas vārdu pāri: Dāvids Tumašs un Mikola Kopess (Kopess te varētu spēlēt iesaukas lomu).

## Atsauces

## Ārējās saites