open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Pjērfrančesko Favīno

**Pjērfrančesko Favīno** (; dzimis ) ir itāļu aktieris un producents, kurš pazīstams ar lomām gan Eiropas, gan Holivudas filmās. Savas karjeras laikā saņēmis trīs *[[David di Donatello]]* balvas un piecas *[[Nastro d'Argento]]* balvas.

Savu karjeru sācis kā teātra aktieris, bet kopš 1990. gadiem darbojas kino un televīzijā. Itālijā ieguvis slavu ar lomu filmā *[[El Alamein - La linea del fuoco]]* (2002). Vēlāk piedalījies tādās itāļu filmās kā *[[Romanzo criminale]]* (2005), "Nezināmā" (*La sconosciuta*, 2006), *[[Suburra]]* (2015), "Mafijas nodevējs" (2019), *[[Padrenostro]]* (2020), par ko saņēmis Venēcijas kinofestivāla labākā aktiera balvu, "Nostalģija" (2022), *[[Comandante]]* (2023), *[[L’ultima notte di Amore]]* (2023), *[[Adagio]]* (2023) un *[[Napoli – New York]]* (2024). Atveidojis lomas arī angļu valodas filmās, kā "Nakts muzejā" (2006), "Nārnijas hronika: princis Kaspiāns" (2008), *[[Miracle at St. Anna]]* (2008), "Eņģeļi un dēmoni" (2009), "Pasaules karš Z" (2013), "Sacīkste" (2013), "Mana māsīca Reičela" (*My Cousin Rachel*, 2017), *[[The Catcher Was a Spy]]* (2018) un "Marija" (2024), kā arī franču filmā "Grāfs Monte-Kristo" (2024).

## Ārējās saites
Jūlijs Erhards

thumb|Jūlijs Erhards
**Jūlijs Erhards** (1855—1944) bija latviešu kuģa kapteinis, Ainažu jūrskolas skolotājs (1880—1919).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1855. gada 23. septembrī Blomu pagasta ”Sudmalu” māju rentnieka ģimenē. Mācījās Cēsu apriņķa skolā un Ainažu jūrskolā. Vairākus gadus bija burinieka *Amalie* kapteinis. 1880. gadā viņu Kristiāns Dāls aicināja strādāt par Ainažu jūrskolas skolotāju. Paaugstināts par valsts padomnieku. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā skolu evakuēja uz Ukrainu. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gadā Erhards atgriezās Latvijā un kā skolas priekšnieks atjaunoja jūrskolas darbību Ainažos, tomēr Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gadā mācības pārtrauca pēc igauņu karaspēka ienākšanas Ainažos.

No 1920. līdz 1927. gadam bija Ainažu ostas priekšnieks. 1927. gadā pensionējās un pārcēlās dzīvot uz Kandavu.
Miris 1944. gadā.

## Apbalvojumi
* Svētā Staņislava ordenis
* Svētās Annas ordenis

## Atsauces
Kails Čāndlers

**Kails Mārtins Čāndlers** (; dzimis ) ir amerikāņu aktieris. Kļuvis atpazīstams ar lomu NBC televīzijas seriālā "Visu uzvarai" (2006—2011), par ko 2011. gadā saņēmis ''Emmy'' balvu.

Piedalījies arī tādās filmās kā "Karalis Kongs" (*King Kong*, 2005), "Diena, kad apstājās Zeme" (2008), *[[Super 8]]* (2011), "Argo" (2012), "Slepenā operācija "30 pēc pusnakts"" (2012), *[[The Spectacular Now]]* (2013), "Volstrītas vilks" (2013), "Kerola" (2015), "Mančestra pie jūras" (2016), "Spēļu nakts" (2018), "Pirmais cilvēks uz Mēness" (2018), "Godzilla II: Briesmoņu karalis" (2019), *[[The Midnight Sky]]* (2020), "Godzilla pret Kongu" (2021), *[[Back in Action]]* (2025), "Nelūgtā viešņa" (*Anniversary*, 2025) un *[[The Rip]]* (2026).

## Ārējās saites
Bruno Kērbijs

**Bruno Kērbijs** (; dzimis , miris ) bija amerikāņu aktieris.

Vislabāk pazīstams ar lomām tādās filmās kā "Krusttēvs 2" (1974), *[[This Is Spinal Tap]]* (1984), "Labrīt, Vjetnama" (1987), "Kad Harijs satika Salliju" (1989), *[[We're No Angels]]* (1989), *[[The Freshman]]* (1990), *[[City Slickers]]* (1991), "Basketbola dienasgrāmatas" (1995), "Slaisti" (*Sleepers*, 1996), "Donijs Brasko" (1997) un "Mazais Stjuarts" (1999).

## Ārējās saites
Skots Edkinss

**Skots Edvards Edkinss** (; dzimis ) ir angļu aktieris, scenārists, producents un cīņu mākslinieks. Ieguvis atpazīstamību ar lomu filmā *[[Undisputed II: Last Man Standing]]* (2006), kā arī turpinājumos *[[Undisputed III: Redemption]]* (2010) un ** (2016).

Savas karjeras sākumā atveidojis nelielas lomas Honkongas filmās "Nevilšais spiegs" (*The Accidental Spy*, 2001), *[[Black Mask 2: City of Masks]]* (2002) un "Medaljons" (*The Medallion*, 2003), kā arī Holivudas filmās "Denijs — ķēdes suns" (*Unleashed*, 2005) un "Rozā pantera" (2006). Viņa pirmā galvenā loma bija amerikāņu filmā *[[Ninja (filma)|Ninja]]* (2009). Turpinājumā piedalījies tādās filmās kā "Neiznīcināmie 2" (2012), "Slepenā operācija "30 pēc pusnakts"" (2012), *[[Ip Man 4: The Finale]]* (2019), "Džons Viks 4" (2023) un *[[The Rip]]* (2026).

## Ārējās saites
Kērbijs

**Kērbijs** ( ir angļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šādu uzvārdu:

* Bruno Kērbijs (*Bruno Kirby*; 1949—2006) — amerikāņu aktieris;
* Džeks Kērbijs (*Jack Kirby*; 1917—1994) — amerikāņu komiksu mākslinieks;

## Skatīt arī
* Kirbija
Filolepīdas

**Filolepīdas** (*Phyllolepida*) ir izmirušu bruņuzivju kārta. Šo kārtu 1934. gadā izveidoja zviedru pētnieks Ēriks Stensje. Daži pētnieki filolepīdas uzskata par artrodiru apakškārtu. Filolepīdas dzīvoja devona periodā no agrā līdz vēlajam devonam (famenai). Filolepīdas ir plaši izplatīta bruņuzivju grupa, kas apdzīvoja visus kontinentus. Šīs kārtas pārstāvji ir konstatēti arī Latvijas famenas (Tērvetes svīta) nogulumos. Būdamas horizontāli saplacinātas, filolepīdas bija ūdensbaseinu gultnes plēsēji, kas uzbruka upuriem no slēpņa. Atšķirībā no citām plakanajām bruņuzivīm, filolepīdas apdzīvoja saldūdeņus.

## Apraksts
Filolepīdu ķermeņa bruņa ir vidēji gara. Tai nav pakaļējā sānu-muguras kaula (*PDL*) un pakaļējā sānu kaula (*PL*). Priekšējais sānu-muguras kauls (*ADL*) gandrīz pilnībā nosedz blakus esošās plātnes, izņemot sānu līnijas vagas, no kurām uz vidējo muguras kaulu (*MD*) atiet dorsālais atzars. Spināle ir gara, bet ar īsu brīvo daļu. Krūšu spuras, acīmredzot, stiprinājās aiz priekšējā sānu kaula (*AL*) un priekšējā vēdera-sānu kaula (*AVL*). Kaulu izvietojums galvas vairogā bija ļoti savdabīgs. Acu orbītas uz galvas, visdrīzāk, atradās ārpus kauliem klātā apgabala. Pašlaik ir uzskats, ka filolepīdas bija aklas un acis tām bija rudimentāras. Galvas vairogu veidoja viens liels *[[Centro-nuchale|centro-nuchale]]* kauls, ap kuru izvietojās pieci pāri sīku kaulu, kas, acīmredzot, varētu tikt interpretēti (virzienā no priekšas uz aizmuguri) kā *[[praeorbitalia]]*, *[[suborbitalia]]*, *[[postorbitalia]]*, *[[marginalia]]* un *[[paranuchalia]]*. Sānu līnijas kanāli izvietoti vagās uz kaulu virsmām. Endokrānijs nepārkaulojās. Kaulu ornamentējumu veido paralēli, daļēji koncentriski, daļēji šķērseniski, gludi valnīši. Uz spināles ārējās malas šķerseniskie valnīši veido kaut ko līdzīgu zobojumam.

## Sistemātika
Filolepīdu dzimtas un ģintis:
* kārta: ***Phyllolepida*** Stensiö, 1934 †
:* dzimta: *[[Gavinaspididae]]* Dupret & Zhu, 2008 †
::* ģints: *[[Gavinaspis]]* Dupret & Zhu, 2008 †
:* dzimta: *[[Phyllolepidae]]* Woodward 1891 †
::* ģints: *[[Austrophyllolepis]]* Long, 1984 †
::* ģints: *[[Cobandrahlepis]]* Ritchie, 2005 †
::* ģints: *[[Cowralepis]]* Ritchie, 2005 †
::* ģints: *[[Phyllolepis]]* Agassiz, 1844 †
::* ģints: *[[Placolepis]]* Ritchie, 1984 †
::* ģints: *[[Yurammia]]* Young, 2005 †

(†) - izmirušu organismu grupa. 

## Atsauces
Jozgatas priežu meža nacionālais parks

{
  "type": "ExternalData",
  "service": "geoshape",
  "ids": "Q8059432"
}

**Jozgatas priežu meža nacionālais parks** () ir neliels nacionālais parks Turcijas vidienē, uz dienvidiem no Jozgatas ila centra Jozgatas. Vecākais nacionālais parks valstī. Tiek aizsargāts reģionam netipisks biotops. Atšķirībā no apkārtējām teritorijām, kurās ir stepes veģetācija, parks ir priežu mežs. Nacionālajā parkā uzcelta viesnīca, izveidots kempings.

## Ārējās saites
*
Vsevolods Birkenfelds

**Vsevolods Birkenfelds** (dzimis , miris ) bija Latvijas PSR saimnieciskais darbinieks un politiķis. Sociālistiskā Darba varonis (1971. gads), PSRS Valsts prēmijas laureāts (1973. gads).

Dzimis Romā, PSRS specdienesta darbinieku ģimenē, skolā gājis Parīzē. 1938. gadā ģimene izsaukta uz Maskavu, kur tēvs represēts (1955. gadā reabilitēts). Sākoties Latvijas okupācijai, pārcēlies uz dzīvi pie tēva māsas Jēkabpilī. No 1946. līdz 1949. gadam studējis LVU Mehānikas fakultātē. 

No 1967. līdz 1973. gadam - rūpnīcas VEF direktors. Birkenfelda vadībā rūpnīca ievērojami palielināja tranzistoru radiouzvērēju ražošanu. Tika izveidotas filiāles Alūksnē, Maltā, Skrundā un Stučkā. No 1973. līdz 1975. gadam - Latvijas PSR Augstākā Padomes prezidija Lietu pārvaldnieks, no 1975. līdz 1987. gadam - Latvijas PSR Kokrūpniecības ministrs. No 1994. gada - pensijā.

## Ārējās saites
Filolepīdes

**Filolepīdes** (*Phyllolepida*) ir izmirušu bruņuzivju dzimta. Šo dzimtu 1891. gadā izveidoja angļu paleontologs Arturs Vudvards. Filolepīdes dzīvoja devona periodā no vidējā līdz vēlajam devonam (famenai). Filolepīdes ir plaši izplatīta bruņuzivju grupa, kas apdzīvoja visus kontinentus. Šīs dzimtas pārstāvji ir konstatēti arī Latvijas famenas (Tērvetes svīta) nogulumos.

## Apraksts
Filolepīdes ir bruņuzivis ar būtiski palielinātu pakauša kaula plātni, kurai platums ir lielāks par garumu vai arī vienāds ar to. Šo plātni ieskauj pieci pāri mazāku plātņu, kas iekļauj sānu pakauša kaulus (*Pn*), malas kaulus (*M*), postorbitālos (*PtO*) un preorbitalos (*PrO*) kaulus. Pakauša kauliem ir labi attīstīts pakauša izaugums. Rostrālā, pineālā un centrālā kaula galvas vairogā nav. Ķermeņa bruņa ir salīdzinoši plata. Vidējam muguras kaulam (*MD*) nav iekšējā ķīļa. Priekšējā sānu-muguras kaula plātne (*ADL*) ir ar šauru, pagarinātu atklāto daļu. Priekšējā vēdera kaula (*AV*) un pakaļējā sānu kaula (*PL*) nav. Pakaļējais sānu-muguras kauls (*PDL*) un pakaļējais vidējais vēdera kauls (*PMV*) ir reducēti vai arī to nav. Priekšējais vēdera-sānu kauls (*AVL*) ir īss un plats, un ar pārkaulošanās centru mediālās malas aizmugurējā daļā. Pakaļējā vēdera-sānu kaula (*PVL*) plātne ir trīsstūrveidīga ar pārkaulošanās centru priekšējā mediālā stūra rajonā. Vēdera kaulu plātnes ir salīdzinoši plakanas, bez laterālajām plātnēm un savstarpēji savienojas daļēji vai pilnīgi pa viduslīniju ar nepārklājošām šuvēm. Plāņu ārējo ornamentējumu veido pārsvarā gludi koncentriski valnīši ar dažiem pauguriņiem un pauguriņu rindām.

## Sistemātika
Filolepīžu ģintis:
* dzimta: ***Phyllolepidae*** Woodward 1891 †
:* ģints: *[[Austrophyllolepis]]* Long, 1984 †
:* ģints: *[[Cobandrahlepis]]* Ritchie, 2005 †
:* ģints: *[[Cowralepis]]* Ritchie, 2005 †
:* ģints: *[[Phyllolepis]]* Agassiz, 1844 †
:* ģints: *[[Placolepis]]* Ritchie, 1984 †
:* ģints: *[[Yurammia]]* Young, 2005 †

(†) - izmirušu organismu grupa. 

## Atsauces
Imanta iela

**Imanta iela** var būt:

* Imanta iela — iela Ķekavā;
* Imanta iela — iela Dunikas pagasta Ječos;
* Imanta iela — iela Zilākalna pagasta Zilajākalnā.

## Skatīt arī
* Imantas iela
* Imanta Ieviņa iela
Mazā Kungu iela

**Mazā Kungu iela** var būt:

* Mazā Kungu iela — iela Ķekavā;
* Mazā Kungu iela — iela Babītes pagasta Dzilnuciemā.

## Skatīt arī
* Kungu iela
Mazā Mētru iela

**Mazā Mētru iela** var būt:

* Mazā Mētru iela — iela Cēsīs;
* Mazā Mētru iela — iela Ķekavā.

## Skatīt arī
* Mētru iela
Kopduša

[thumb|Kopduša skolā, [Čehija, 2009. gads]]
**Kopduša** ir vairāku atsevišķu dušu kopums vienā telpā. Kopdušas bieži izmanto ģērbtuvēs, skolās, cietumos un kazarmās personīgās higiēnas vajadzībām. Lai gan 21. gadsimtā Rietumu pasaulē kopdušu lietošana ir mazinājusies salīdzinājumā ar iepriekšējiem gadu desmitiem, kopdušas joprojām atrodas skolu ģērbtuvēs lietošanai pēc sporta nodarbībām. Kopdušas pastāv arī daudzās vingrošanas zālēs un peldbaseinos.

## Vēsture
thumb|Zēnu grupa kopdušā, 20. gadsimta sākums
Mūsdienu kopdušas uzstādīja Francijas armijas kazarmās 19. gadsimta 70. gados kā ekonomisku higiēnas pasākumu franču ārsta un izgudrotāja Fransuā Merī Delabosta () vadībā. Pirms tam Delabosts, strādājot par ģenerālķirurgu Bonne Nouvelle cietumā Ruānā, bija aizstājis individuālās vannas ar obligātām kopdušām ieslodzītajiem, argumentējot, ka tās ir ekonomiskākas un higiēniskākas.

Francijas kopdušu sistēmu pārņēma citu valstu armijas (pirmā bija Prūsijas armija 1879. gadā), kā arī citu valstu cietumi. Kopdušas ieviesa arī internātskolās, pirms tās uzstādīja publiskajās pirtīs. Pirmo dušu publiskā pirtī atklāja 1887. gadā Vīnē, Austrijā. Francijā publiskās pirtis un dušas izveidoja Šarls Kazalē () — vispirms Bordo 1893. gadā un pēc tam Parīzē 1899. gadā. Šīs iestādes guva lielu popularitāti — Parīzes pirts darbojās līdz pat 1985. gadā.

## Mūsdienu lietojums
ASV un dažās Kanādas angliski runājošās provincēs valsts skolu audzēkņiem vēsturiski bija jāmazgājas kopdušā kopā ar klasesbiedriem pēc sporta nodarbībām. ASV sabiedrības iebildumi un tiesvedību draudi ir likuši daudziem skolu apgabaliem padarīt dušas brīvprātīgas vai pilnībā atcelt šo praksi.

Daudzās Rietumu pasaules daļās skolu skaits ar atklātām kopdušām pakāpeniski samazinās. Skolēnu reliģisko un privātuma apsvērumu dēļ kopdušas aizstāj ar individuālām un privātām mazgāšanās telpām.

Kādā Kolorādo štata tiesas lietā tika atzīts, ka skolēni nevar rēķināties ar pilnīgu privātumu, kopīgi izģērbjoties dušās pēc sporta nodarbībām.

## Skatīt arī
* Pirts
* Vanna

## Atsauces
Iɡnorance

**Iɡnorance** (no  — ”zināšanu trūkums”) ir zināšanu vai pieredzes trūkumu jomā, kurā no attiecīgās personas sagaida noteiktu kompetences līmeni. Iɡnorancei raksturīga personas nevēlēšanās zināt vai atzīt konkrētu zināšanu jomu jeb ignorēšana. Nezināšana vai pieredzes trūkums pati par sevi nav iɡnorance, bet gan tādu tā kļūst tikai pēc atteikšanās pieņemt zināšanas vai pieredzi no citām personām.

## Atsauces

## Literatūra
* Ignorance: A global history. Yale University Press, New Haven 2023

## Ārējās saites
Vanagu luterāņu baznīca

{
  "type": "ExternalData",
  "service": "geoshape",
  "ids": "Q12676513"
}

**Vanagu evaņģēliski luteriskā baznīca** () ir 1909. gadā, kad apvidus atradās Vācijas sastāvā, uzcelts Lietuvas Evaņģēliski luteriskās baznīcas dievnams, kas atrodas Lietuvas rietumos, Klaipēdas rajona pašvaldības Vanagu ciemā. Baznīcas komplekss ir reģiona nozīmes Lietuvas valsts kultūras piemineklis (unikālais kods — 23585). 

1903. gadā Vanagos tika nodibināta atsevišķa draudze, atdalot to no Priekules draudzes. No 1907. līdz 1909. gadam tika uzcelta mūsdienu baznīca. Atšķirībā no daudzām apkārtējām baznīcām, Vanagu baznīca necieta Otrā pasaules kara kaujās.

## Ārējās saites

* Ieraksts Lietuvas kultūras vērtību reģistrā
Lumbinī

**Lumbinī** (, ) ir nozīmīga reliģiska un kultūrvēsturiska vieta Nepālas dienvidos, Lumbinī provincē, Rupandehi distriktā, Terajas līdzenumā netālu no Indijas robežas. Reģions vēsturiski bijis svarīgs Dienvidāzijas civilizāciju un reliģisko tradīciju attīstības areāls, un Lumbinī tajā ieņem īpašu vietu kā viens no senākajiem dokumentētajiem svētceļojumu centriem. Saskaņā ar budisma tradīciju un arheoloģiskām liecībām Lumbinī ir vieta, kur 6.–5. gadsimtā p.m.ē. piedzima Sidhārta Gautama — vēlākais pazīstams kā Buda. Šī iemesla dēļ Lumbinī ir viena no četrām svarīgākajām budisma svētceļojumu vietām līdzās Bodhgajai, Sarnātai un Kušinagarai, ieņemot centrālu vietu budisma reliģiskajā ģeogrāfijā.

Lumbinī teritorijā atrodas plaša arheoloģiski aizsargāta zona, kas pazīstama kā “svētais dārzs”. Tajā ietilpst Maijas (Mājādevī) templis, kas tradicionāli iezīmē Budas dzimšanas vietu, kā arī Ašokas kolonna ar uzrakstu, kas sniedz vienu no agrākajiem epigrāfiskajiem pierādījumiem par vietas identifikāciju un svētuma statusu. Apkārtnē saglabājušās arī stūpu un budistu klosteru (vihāru) paliekas, kas dokumentē Lumbinī attīstību kā svētceļojumu centru no ļoti agrīniem periodiem līdz viduslaikiem. Ņemot vērā tās izcilo universālo kultūras un garīgo nozīmi, Lumbinī 1997. gadā tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā kā objekts ar fundamentālu nozīmi vienai no pasaules lielākajām reliģijām un ar būtiskām arheoloģiskām liecībām par reliģiskās prakses un svētceļojumu vēsturi. Mūsdienās Lumbinī ir gan starptautisks svētceļojumu centrs, gan nozīmīga kultūras ainava, kurā savijas arheoloģija, reliģija un starpkultūru dialogs globālā mērogā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Jans Peters Balkenende

**Jans Peters Balkenende** (dzimis ) ir nīderlandiešu jurists un Kristīgo demokrātu partijas (CDA) politiķis, kurš bija Nīderlandes premjerministrs no 2002. gada 22. jūlija līdz 2010. gada 14. oktobrim. 2004. gadā bijis vizītē Latvijā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Hosē Marija Asnars

**Hosē Marija Asnars Lopess** (dzimis ) ir Spānijas politiķis, kurš bija Spānijas premjerministrs no 1996. līdz 2004. gadam. Viņš vadīja Tautas partiju (PP), vadošo centriski labējo politisko partiju Spānijā.

## Ārējās saites
Nacionālā valoda

**Nacionālā valoda** ir daudznozīmīgs jēdziens, ar kuru apzīmē valodu (vai valodas), kas noteiktā sabiedrībā vai valstī tiek uztverta kā būtiska nacionālās identitātes, kultūras un vēsturiskās nepārtrauktības sastāvdaļa. Par nacionālo valodu parasti uzskata valodu, ar kuru sevi identificē nācija vai dominējošā etnolingvistiskā kopiena un kura simboliski iemieso kopīgas vērtības, tradīcijas un kolektīvo pašapziņu, neatkarīgi no tā, vai šai valodai ir formāli noteikts juridisks statuss. Termina “nacionālā valoda” lietojums atšķiras atkarībā no konteksta. Valodniecības un sociolingvistiskajā nozīmē tas parasti apzīmē valodu, kas vēsturiski izveidojusies konkrētas nācijas ietvaros un plaši funkcionē sabiedrības ikdienas saziņā, kultūrā, literatūrā un izglītībā, veidojot kopīgu kultūras telpu un piederības izjūtu. Politiskajā kontekstā nacionālā valoda bieži tiek saistīta ar nācijas veidošanas procesiem, valodas lomu valstiskuma stiprināšanā un simbolisku pretnostatījumu citām valodām, īpaši daudzvalodīgās vai postkoloniālās sabiedrībās. Šādā skatījumā valoda tiek uzlūkota kā nācijas simbols un pilsoniskās kopības pamatelements. Juridiskajā nozīmē termins “nacionālā valoda” var parādīties normatīvajos aktos, politikas dokumentos vai konstitūcijās, tomēr tā saturs ne vienmēr ir precīzi definēts un dažādās valstīs var nozīmēt atšķirīgu statusu — no tīri simboliska līdz tādam, kas daļēji vai pilnībā pārklājas ar oficiālajām valodas funkcijām.

Nacionālā valoda ir jānošķir no radniecīgiem terminiem, piemēram, valsts valoda un oficiālā valoda. Valsts valoda parasti ir juridiski noteikta valoda ar īpašu statusu valsts pārvaldē, likumdošanā, izglītībā un tiesu sistēmā. Oficiālā valoda apzīmē valodu vai valodas, kuras ir atļautas vai noteiktas lietošanai oficiālajā saziņā valsts institūcijās; vienā valstī var pastāvēt vairākas oficiālās valodas. Atšķirībā no šiem jēdzieniem nacionālā valoda ne vienmēr ir juridiski nostiprināta, un tās nozīme bieži ir vairāk simboliska, kultūrvēsturiska un politiska nekā formāli normatīva. Praksē termini “nacionālā valoda”, “valsts valoda” un “oficiālā valoda” nereti pārklājas, un konkrētā valodu politika veidojas vēsturisku, sociālu un politisku faktoru ietekmē. Piemēram, atsevišķās valstīs oficiālā valoda var būt mantota no koloniālās pārvaldes perioda, kamēr sabiedrības uztverē par nacionālo valodu tiek uzskatīta cita, vēsturiski un kulturāli nozīmīgāka valoda.

## Ārējās saites
Ainavu iela

**Ainavu iela** var būt:

* Ainavu iela — iela Bauskā;
* Ainavu iela — iela Cēsīs;
* Ainavu iela — iela Līgatnē;
* Ainavu iela — iela Glūdas pagasta Dorupē;
* Ainavu iela — iela Stopiņu pagasta Dreiliņos.

## Skatīt arī
* Ainavas iela
Elīsa

**Elīsa**, arī **Elīša** (, *Ĕlîšāʿ* — ‘Dievs ir pestīšana’), ir viens no nozīmīgākajiem Vecās Derības praviešiem, kura darbība Bībeles tradīcijā saistīta ar 9. gadsimta p.m.ē. Izraēlas ziemeļu valsti, sadalītās monarhijas laikmetā. Viņš tiek attēlots kā pravieša Elijas māceklis un pēctecis, kas pēc skolotāja aiziešanas turpina un paplašina pravietisko misiju, īpaši uzsverot Jahves varas izpausmi ikdienas dzīvē, sabiedriskajās attiecībās un valsts politiskajos procesos. Elīsas darbība norisinās politiski un reliģiski sarežģītā laikposmā, kad Ziemeļizraēlā valdīja vairāki valdnieki, tostarp Omrīdu un Jehu dinastijas ķēniņi, piemēram, Jorāms, Jehu un Joāšs. Šo periodu raksturo politiska nestabilitāte, dinastiju maiņas un spriedze starp Jahves kultu un apkārtējo tautu reliģiskajām tradīcijām. Bībeles vēstījumā Elīsa bieži parādās kā reliģiski politisks autoritātes avots un valdnieku padomdevējs. Pravietiskā tradīcija viņu saista arī ar Jehu nākšanu pie varas, kas iezīmēja būtiskas pārmaiņas Izraēlas dinastiju politikā.

Galvenais avots par Elīsu ir Otrā Ķēniņu grāmata, īpaši tās 2.–13. nodaļa, kur atspoguļots plašs pravieša darbības cikls. Tajā aprakstīts Elīsas aicinājums pēc Elijas aiziešanas, viņa kalpošana un daudzi brīnumi, tostarp slimnieku dziedināšana, bada mazināšana, eļļas un pārtikas pavairošana, kā arī mirušo atdzīvināšana. Šajos tekstos Elīsa tiek attēlots kā pravietis, kura autoritāte balstās ne tikai pravietiskajā vārdā, bet arī konkrētās darbībās, kas apliecina Jahves klātbūtni un aktīvu iesaisti Izraēlas vēsturē un atsevišķu cilvēku dzīvēs.

## Ārējās saites
Svētās Terēzes ekstāze

**Svētās Terēzes ekstāze**, zināma arī kā *Svētā Terēze ekstāzē* ( vai *Santa Teresa in estasi*) ir skulpturāla altāra grupa no baltā marmora, kas ievietota paaugstinātā edikulā Kornaro kapelā *Santa Maria della Vittoria* baznīcā, Romā. To projektēja un veidoja Džovanni Lorenco Bernīni, sava laika vadošais tēlnieks, kurš arī veidoja kapelas skulpturālo vidi. Mākslas darba veidošana pabeigta 1652. gadā.

Skulptūras grupas sānos atrodas divi Kornaro ģimenes locekļu, mākslas darbu sponsoru, skulptūru komplekti, kuri vēro galveno centrālo tēlu kā no teātra ložas. Skulptūru uzskata par vienu no baroka skulpturālajiem šedevriem. Skulptūra virs altāra attēlo Svēto Terēzi no Avilas, spāņu karmelītu mūķeni (1515—1582), kas ģībst reliģiskās ekstāzes stāvoklī, kamēr virs viņas atrodas eņģelis ar šķēpu rokās.

## Galerija

Attēls:Cornaro_SM_della_Vittoria.jpg
Attēls:Santa_teresa_di_bernini_02.JPG
Attēls:Santa_Maria_della_Vittoria_-_2.jpg
Attēls:Santa_Maria_della_Vittoria_-_7.jpg
Attēls:Santa_Maria_della_Vittoria_-_6.jpg


## Ārējās saites
Adriāns fon Felkerzāms

**Adriāns fon Felkerzāms** (; dzimis  Petrogradā; miris  Inovroclavā) bija vācbaltiešu Felkerzāmu dzimtas pārstāvis, vācu vērmahta specvienības "Brandenburg-800" un Waffen-SS virsnieks Otrajā pasaules karā.

## Biogrāfija
1933. gadā barons Adriāns fon Felkerāms absolvēja Rīgas Klasisko ģimnāziju. 1934. gadā studēja tautsaimniecību Minhenē, Kēnigsbergā un Vīnē. 1935. gadā atgriezās Latvijā un tika iesaukts militārajā dienestā. Viņš simpatizēja nacionālsociālistiskajai kustībai un dienēja triecienvienībā Kēnigsbergā. Kā kaprālis dienēja 9. pulkā Rēzeknē. Līdz 1940. gada martam dzīvoja Rīgā, pēc tam pārcēlās uz Vāciju. Viņš dienēja par Austrumu valstu referentu Reiha Galvenajā drošības pārvaldē (Berlīnē) SS-šturmfīrera pakāpē; specializējās Krievijas ekonomiskajos un politiskajos jautājumos.

No 1940. gada maija dienēja speciālo uzdevumu spēku pulkā "Brandenburg-800". Kā leitnants viņš komandēja triecienvienību "Baltijas rota", kas sastāvēja no krievvalodīgajiem tautas vāciešiem, lietuviešiem un krievu baltās kustības emigrantiem. 1942. gada vasarā viņš izcēlās tā sauktajā "Maikopas reida" laikā. Darbojoties ar pseidonīmu 'majors Truhins', Felkerzāms, vadot krieviski runājošu diversantu grupu padomju formas tērpos, iefiltrējās Maikopā un spēja izjaukt pilsētas aizsardzību, tādējādi veicinot Vērmahta Maikopas un apkārtējo naftas atradņu ieņemšanu..

1944. gadā viņš tika pārcelts uz *SS-Jagdverband* par štāba priekšnieku, vienlaikus komandējot iznīcinātāju vienību "Austrumi" ("Jagdverband Ost."). Oto Skorceni vadībā viņš koordinēja vācu diversiju vienību darbības Austrumu frontē. Viņš izstrādāja plānus nolaupīt maršalu Petēnu un nogalināt maršalu Tito, taču šīs operācijas nekad netika īstenotas. Kopā ar Skorceni viņš piedalījās Ungārijas reģenta Hortija jaunākā nolaupīšanā (operācija "Panzerfaust") un sekojošajā Hortija vecākā gāšanā no varas.

Ardēnu operācijas laikā vācu 150. tanku brigādes "X kaujas grupas" sastāvā viņš no 1944. gada 16. līdz 21. decembrim piedalījās diversiju operācijā "Grifs", kur tika ievainots.

Viņš krita 1945. gada 21. janvārī, pametot savas kazarmas Hoenzalcas (tagad Inovroclava, Polija) aizstāvēšanas laikā. Pēc nāves viņš saņēma šturmbanfīrera pakāpi un goda piespraudi pie Dzelzs krusta.
## Apbalvojumi
* Dzelzs krusts (1939) 2. un 1. šķira
* Kājnieku trieciena nozīme
* Dzelzs krusta Bruņinieka krusts 1942. gada 14. septembrī kā rezerves leitnants un adjutants I./Lēra pulka "Brandenburg-800" štābā

## Atsauces

## Literatūra
* Mortimer, Gavin. (2012). Daring Dozen, 12 Special Forces Legends of World War II. Osprey Publishing. .
* 
## Ārējās saites
*
M38 Wolfhound

***M38 Wolfhound*** bija 6×6 ASV vieglā bruņumašīna, ko 1944. gadā ražoja *[[General Motors]]* autobūves kompānijas *[[Chevrolet]]* nodaļa. Tā bija paredzēta kā *[[M8 Greyhound]]* sērijas bruņumašīnas aizvietotājs, taču kara beigas 1945. gadā noveda pie projekta atcelšanas pēc dažu prototipu transportlīdzekļu pabeigšanas.

## Vēsture
Viena *M38* tika modificēta, lai pārņemtu *[[M24 Chaffee]]* tanka torni, un tai tika veikta virkne testu, lai pārbaudītu iespēju palielināt tanka iznīcinātāja jaudu. *M38* uzbūvei bija līdzības ar britu "Alvis Saladin", pēckara britu bruņumašīnu, taču starp tām nebija nekādas saistības.

## Tehniskais raksturojums
[thumb|37-mm tanka lielgabala M24A1 (M6) munīcija* Lādiņš M74 (bruņusitējs, trasējošais)* lādiņš M63 (šķembu)* lādiņs M2 ar [Karteča (artilērija)|karteču]]
*Wolfhound* apkalpe bija četri cilvēki, un tā bija bruņota ar 37 mm lielgabalu rotējošā, atvērtā tornītī ar 93 patronām. Tās sekundārais bruņojums sastāvēja no diviem ložmetējiem; viens bija uzstādīts koaksiāli ar galveno ieroci, otrs — uz pretgaisa aizsardzības montāžas. To darbināja astoņu cilindru *Cadillac* ūdens dzesēšanas dzinējs. Katrā pusē bija trīs lielas riepas uz simetriski novietotām asīm ar raksturīgiem izliektiem dubļu sargiem. Priekšējā dubļu sarga plāksne bija slīpa, lai uzlabotu mašīnas aizsardzību. Radio antena bija uzstādīta dubļu sarga priekšējā labajā pusē.

## Atsauces

## Literatūra
* 
* Davis, Michael W.J (2012). *Chevrolet 1911-1960*. Arcadia Publishing. 
* 
* Icks, Robert J, *U.S. Armoured Cars* AFV Weapons Profile No. 40, Profile Publishing

## Ārējās saites

* World War II vehicles
Sabiniāns

**Sabiniāns** (; dzimis ap 530. gadu, miris ) bija Romas pāvests (Romas bīskaps), kura pontifikāts ilga no 604. gada 13. septembra līdz 606. gada 22. februārim. Viņš stājās amatā pēc Gregora I Lielā un vadīja Baznīcu agrīno viduslaiku apstākļos, kad Roma un plašāka Itālija piedzīvoja politisku spriedzi, ekonomiskas grūtības un atkārtotas bada epizodes, kas būtiski ietekmēja pilsētas iedzīvotāju sociālo stāvokli. Sabiniāna pontifikāta vēsturiskais konteksts bija cieši saistīts ar Austrumromas impērijas ietekmi uz Romas Baznīcu. Šajā laikmetā pāvestu ievēlēšana un konsekrācija bija atkarīga no imperiālās varas apstiprinājuma, bet Itālijas pārvaldē nozīmīga loma bija Ravenas eksarhātam. Situāciju vēl vairāk sarežģīja ārējais militārais spiediens no lombardiem, kas apdraudēja drošību Apenīnu pussalā.

Pirms ievēlēšanas par pāvestu Sabiniāns Konstantinopolē kalpoja kā pāvesta sūtnis jeb apokrisiārijs, kas apliecina Romas Baznīcas ciešās diplomātiskās un administratīvās saites ar Austrumromas galmu. Šī pieredze veidoja viņa kā pāvesta administratīvo pieeju. Vēlākajos avotos Sabiniāna īsā valdīšana bieži raksturota kā piesardzīga un pragmatiska, taču sabiedrībā nepopulāra. Tradīcija to saista ar pārtikas trūkuma laika politiku un graudu krājumu pārvaldīšanu, kas bada apstākļos izraisīja iedzīvotāju neapmierinātību. Kopumā Sabiniāna pontifikāts atspoguļo pāvesta institūcijas sarežģīto stāvokli 7. gadsimta sākumā — starp pastorālo atbildību par Romas iedzīvotājiem, Bizantijas politisko uzraudzību un nestabilo drošības situāciju Itālijā.

## Ārējās saites
Dāvids ar Goliāta galvu

**Dāvids ar Goliāta galvu** () ir itāļu baroka mākslinieka Karavadžo glezna. Tā atrodas Borgēzes galerijā, Romā.

Karavadžo uzgleznoja gleznu ar līdzīgu sižetu 1607. gadā. Tā pašlaik atrodas Mākslas vēstures muzejā, Vīnē, Austrijā. Ir arī vēl agrāka versija, kas radīta 1600. gadā, kura atrodas Prado muzejā, Madridē, Spānijā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Severīns

**Severīns** (; miris ) bija Romas pāvests (Romas bīskaps) agrīno viduslaiku periodā. Viņa pontifikāts bija viens no īsākajiem pāvestības vēsturē — tas ilga no konsekrācijas 640. gada 28. maijā līdz nāvei 640. gada 2. augustā —, taču vēsturiski nozīmīgs, jo norisinājās asu teoloģisku un politisku konfliktu apstākļos starp Romas Baznīcu un Austrumromas impērijas varu. Severīna pontifikāta centrālais jautājums bija konflikts par imperatora Heraklija 638. gadā izdoto doktrinālo dokumentu *[[Ekthesis]]*, kas atbalstīja monotelētisma mācību — uzskatu, ka Jēzum Kristum ir divas dabas, bet tikai viena griba. Romas Baznīca šo mācību uzskatīja par neatbilstošu kristīgajai tradīcijai, kas balstījās uz Halkedonas koncila lēmumiem, un Severīns atteicās atzīt *Ekthesis* par saistošu ticības formulējumu. Šī nostāja noveda pie tieša konflikta ar Bizantijas politisko un administratīvo varu.

Severīna ievēlēšana un konsekrācija norisinājās Bizantijas politiskās kontroles apstākļos, kad pāvestu formāli bija jāapstiprina Konstantinopoles imperatoram. Imperatora atteikums nekavējoties apstiprināt Severīnu būtiski aizkavēja viņa konsekrāciju. Spriedze saasinājās, kad Bizantijas pārvaldes pārstāvis Itālijā — Ravennas eksarhs — ieņēma Laterāna pili un konfiscēja baznīcas vērtības, cenšoties piespiest Romu pakļauties imperatora prasībām. Šie notikumi spilgti ilustrē Bizantijas ietekmi Romā 7. gadsimtā un pāvesta varas ierobežojumus šajā laikmetā. Severīna īsais pontifikāts atspoguļo agrīno viduslaiku pāvestības sarežģīto stāvokli, kurā teoloģiskie strīdi par kristoloģiju bija cieši savijušies ar impērisko politiku, administratīvo spiedienu un Romas Baznīcas centieniem saglabāt doktrinālo autonomiju.

## Ārējās saites
Belijijusa

**Belijijusa** (,  — ‘Baltā upe’) ir upe Krievijā, Obas pietekas Čulimas labā un garākā satekupe. Sākas Hakasijas ziemeļos Kuzņeckas Alatau austrumu nogāzēs. Plūst ziemeļu virzienā. Augštecē dēvēta par Pihtereku (*Пихтерек*) un ir strauja kalnu upe, bet nonākot Čulimas—Jeņisejas ieplakā pārtop par līdzenumu upi. Augšpus Kopjevas saplūst ar Čornijijusu, veidojot Čulimas upi. Upes vidustecē 2000. gadā izveidots Ijusas dabas liegums 30 000 ha platībā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Kabatlakats

thumbnail|upright=1.1|Kabatlakats
**Kabatlakats**, arī **mutauts** vai **nēzdogs**, ir neliels, parasti kvadrātveida auduma gabals, kas tradicionāli paredzēts personīgai lietošanai un nēsāts kabatā vai somā. Vēsturiski kabatlakati visbiežāk tika izgatavoti no lina, kokvilnas vai zīda, nereti dekorēti ar izšuvumiem, rakstiem vai mežģīnēm, kas piešķīra tiem arī estētisku un sociālu nozīmi. Mūsdienās līdzās auduma kabatlakatam plaši izplatīti ir vienreizlietojamie papīra kabatlakati, tomēr jēdziens “kabatlakats” saglabā savu kultūrvēsturisko un simbolisko saturu. Kabatlakata pamatfunkcijas tradicionāli iedala trīs grupās. Higiēniskā funkcija saistīta ar personīgo kopšanu, piemēram, deguna noslaucīšanu, acu, sejas vai roku nosusināšanu. Praktiskā funkcija izpaužas tā daudzfunkcionalitātē ikdienā — kabatlakatu var izmantot kā nelielu drāniņu priekšmetu satveršanai, virsmu noslaucīšanai, nelielu brūču aizsegšanai vai pat signālu došanai. Simboliskā funkcija saistīta ar sociālo komunikāciju, etiķeti un pašreprezentāciju, tas ir, kabatlakats var kalpot kā pieklājības, emocionāla stāvokļa, piederības vai sociālā statusa zīme.

Dažādos kultūras un vēsturiskos kontekstos kabatlakats ieņēmis atšķirīgu vietu. Eiropā jau viduslaikos un agrīnajos jaunajos laikos tas bija gan praktisks sadzīves priekšmets, gan sociālā stāvokļa rādītājs, īpaši augstāko slāņu vidū. 17.–19. gadsimtā grezni izšūti vai mežģīņu kabatlakati tika izmantoti kā dāvanas, personiski aksesuāri un modes elementi. 19. gadsimta kultūrā sastopami apraksti par tā saukto “kabatlakatu valodu”, kur žesti ar kabatlakatu tika interpretēti kā flirtēšanas vai sociālu signālu sistēma. Tajā pašā laikā kabatlakati tika izmantoti arī kā suvenīri un piemiņas priekšmeti, piemēram, saistībā ar publiskiem notikumiem vai ievērojamām vietām. Vēlākos laikos kabatlakats ieguva arī izteiktu dekoratīvu nozīmi apģērbā, īpaši vīriešu modē, piemēram, kā krūšu kabatā ievietots aksesuārs uzvalkā. Dažādās kultūrās tas izmantots arī tautas deju un citu deju tradīcijās kā rekvizīts, kā arī sēru, reliģisku un romantisku rituālu kontekstā. Tādējādi kabatlakats ir ne tikai higiēnas priekšmets, bet arī daudzslāņains kultūras simbols, kas atspoguļo higiēnas paradumu, modes, sociālo normu un komunikācijas formu attīstību laika gaitā.

## Ārējās saites
Vitimkana

**Vitimkana** (,  — ‘Mazā Vitima’) ir upe Krievijā, Ļenas pietekas Vitimas labā un garākā satekupe. Sākas Burjatijas ziemeļdaļā Ikatas grēdas austrumu nogāzē. Plūst ziemeļaustrumu virzienā pa Vitimas plakankalni Bauntas evenku rajona teritorijā un lejpus Varvarinskas ciema saplūst ar Činas upi, veidojot Vitimas augšteci. Krasti mazapdzīvoti, vienīgās apdzīvotās vietas ir Varvarinska un Karaftita.

## Atsauces

## Ārējās saites
Olimpisko talismanu uzskaitījums

**Olimpiskais talismans** ir daļa no olimpiskās simbolikas un kopš 1968. gada ir obligāts Olimpisko spēļu atribūts. Saskaņā ar "Lielo Olimpisko enciklopēdiju", šim simbolam ir reklāmas un komerciāla nozīme. Rīkotājvalsts to izmanto kā papildu finansējuma avotu, un tas ir Olimpisko spēļu organizācijas komitejas īpašums. Saskaņā ar žurnālu "GEO" olimpiskā talismana misija ir "atspoguļot rīkotājvalsts garu, nest veiksmi sportistiem un pastiprināt svētku atmosfēru". Visbiežāk olimpiskais talismans tiek attēlots kā rīkotājvalstī populārs dzīvnieks vai kā animēta izdomāta būtne.

Pamatojoties uz dizaineru radīto vizuālo tēlu, tiek radīts milzīgs skaits suvenīru. Olimpiskais talismans ir Olimpisko spēļu rīkotājpilsētas simbols, kolekcionējams priekšmets un nozīmīgs ienākumu avots (saskaņā ar Starptautiskās Olimpiskās komitejas preses biroja datiem, spēļu laikā suvenīru cenas var desmitkārtīgi pieaugt atkarībā no sacensību popularitātes skatītāju vidū). Olimpiskos talismanus dažreiz sauc par "maskotiem" (no  — 'talismans').

## Olimpiskie talismani

## Atsauces

## Ārējās saites

* Official site of the Olympic Movement — Images and information on every game since 1896
* OlympicHistory.info: Mascots 
* Canadian Olympic Mascots 1976—2010
* Olympic Marketing Fact File 2024 Edition
Konstantīns Romanovs (lielkņazs)

Lielkņazs **Konstantīns Nikolajevičs Romanovs** (; dzimis , miris ) bija ķeizara Nikolaja I otrais dēls, Aleksandra II jaunākais brālis. 

Krievijas impērijas Jūras spēku štāba priekšnieks (1853), Jūrlietu ministrs (1855), ģenerāladmirālis. No 1860. gada viņš vadīja Zemnieku lietu komiteju un bija iesaistīts dzimtbūšanas atcelšanā Krievijā, tieslietu sistēmas reformā un miesas sodu atcelšanā, ierosināja vēlētu pilsoņu pārstāvniecību Krievijas impērijas Valsts padomē. Ar viņa atbalstu Krišjānis Valdemārs veicināja jūrniecības attīstību Baltijas provincēs.

Janvāra sacelšanās laikā Konstantīns Romanovs bija iecelts par Polijas Karalistes vietvaldi (1862–1863). Vēlāk bija Valsts padomes vadītājs (1865–1881). Aleksandrs III viņu atcēla no visiem amatiem, viņš zaudēja lielkņaza titulu, lielāko daļu atlikušā mūža pavadīja ārzemēs vai savā Krimas īpašumā. 

## Ārējās saites
Hokejs 2026. gada ziemas olimpiskajās spēlēs sievietēm

**[[2026. gada ziemas olimpiskās spēles|2026. gada ziemas olimpisko spēļu]] sieviešu [[Hokejs 2026. gada ziemas olimpiskajās spēlēs|hokeja turnīrs]]** notika Milānā, Itālijā, no 2026. gada 5. līdz 19. februārim. Turnīrā piedalījās 10 izlases. Piecas no tām kvalificējās pēc Starptautiskās Hokeja federācijas ranga (sākotnēji paredzētas sešas), Itālija kvalificējās automātiski kā rīkotāja, bet pārējās četras ieguva ceļazīmes kvalifikācijas turnīrā.

Par olimpiskajām čempionēm trešo reizi vēsturē kļuva ASV izlases hokejistes, kas finālā ar 2:1 pagarinājumā pārspēja Kanādu. Bronzu izcīnīja Šveice, kas spēlē par 3. vietu uzvarēja Zviedriju.

## Arēnas

## Kvalifikācija

## Formāts
Desmit komandas ir sadalītas divās grupās pa piecām komandam katrā, kur tās spēlē pret katru komandu vienu reizi. A grupā ir piecas spēcīgākās komandas pēc ranga (izsētas ar 1.—5. numuru), bet B grupā — nākamās piecas (izsētas ar 6.—10. numuru). Visas A grupas komandas un trīs labākās B grupas komandas iekļūst ceturtdaļfinālā. Ceturtdaļfinālu pāri: A1 pret B3, A2 pret B2, A3 pret B1, A4 pret A5. Pēc tam tiek izmantota izslēgšanas spēļu sistēma — ceturtdaļfināli, pusfināli, spēle par bronzu un fināls.

## Grupu turnīrs
*Visi spēļu sākuma laiki norādīti pēc laika norises vietā ([[UTC+1]]).*

### Klasifikācijas kritēriji
Katrā grupā komandas tiek sarindotas pēc šādiem kritērijiem:
# Punktu skaits (trīs punkti par uzvaru pamatlaikā, divi punkti par uzvaru pagarinājumā vai pēcspēles metienos, viens punkts par zaudējumu pagarinājumā vai pēcspēles metienos, nav punktu par zaudējumu pamatlaikā).
# Ja divām komandām ir vienāds punktu skaits, vietu grupā nosaka to savstarpējās spēles rezultāts.
# Ja trim vai vairāk komandām ir vienāds punktu skaits, tiek piemēroti šādi kritēriji (ja pēc kritērija piemērošanas vienādi rādītāji paliek tikai divām komandām, rangu nosaka to savstarpējās spēles rezultāts):
## Punkti, kas iegūti attiecīgo komandu savstarpējās spēlēs;
## Vārtu starpība attiecīgo komandu savstarpējās spēlēs;
## Gūto vārtu skaits attiecīgo komandu savstarpējās spēlēs;
## Ja trim vai vairāk komandām paliek paliek vienādi rādītāji, tiek ņemts vērā spēļu rezultāti starp katru no attiecīgajām komandām un tuvāko augstākā ranga komandu grupā (punkti, vārtu starpība, gūtie vārti);
## Vieta IIHF pasaules rangā.

### A grupa


----

----

----

----

----

----

### B grupa


----

----

----

----

----

## Izslēgšanas spēles
Pirms pusfināliem komandas tiks atkārtoti izsētas atbilstoši grupu turnīra rezultātiem.



### Ceturtdaļfināli

----

----

----

### Pusfināli

----

### Bronzas medaļas spēle

### Fināls

## Vietu sadalījums un statistika

## Atsauces

## Ārējās saites
* Olimpiskais sieviešu turnīrs IIHF tīmekļa vietnē
Salē

{
  "type": "ExternalData",
  "service": "geoshape",
  "ids": "Q466046"
}


**Salē** () ir pilsēta Marokā uz ziemeļaustrumiem no valsts galvaspilsētas Rabātas, Atlantijas okeāna krastā. No Rabātas to atdala Bū Regreras upe un veido ar to vienotu aglomerāciju. 

Jau feniķieši nodibināja apmetni, ko nosauca par Salu, tiesa, tā atradās uz dienvidiem no Bū Regreras upes, t.i. mūsdienu Rabātā. Pašreizējo pilsētu 11. gadsimtā nodibināja musulmaņu izceļotāji no Andalūzijas. Apmēram tajā pašā laikā tika nodibināta arī Rabāta, tomēr Salē saglabāja savu nozīmīgumu. Marinīdu dinastijas laikā, 1260. gadā Salē uz divām nedēļām okupēja kastīlieši, tomēr tika padzīti. No 1627. līdz 1668. gadam Salē un Rabāta ietilpa Berberu pirātu valstī Salē republikā. Salē pirāti pelnīja no vergu tirdzniecības. Savos reidos tie sasniedza Anglijas, Īrijas un Islandes krastus. 1628. gadā Salē bombardēja spāņi, bet 1629. gadā - franči. Ar laiku Salē osta aizsērēja un tika slēgta. 20. gadsimta pirmajā pusē Salē bija viens no Marokas nacionālistu centriem. 

Ievērojamākās pilsētas celtnes - Salē Lielā mošeja (11. gadsimts, trešā lielākā mošeja Marokā), Salē Marinīdu medrese (14. gs). 

Salē savienota ar Rabātu ar 2011. gadā atklāto tramvaja līniju un 2012. gadā atklāto piepilsētas vilciena līniju. Salē pilsētā atrodas Rabātas - Salē lidosta.

## Ārējās saites
* 

## Atsauces
Filolepji

**Filolepji** (*Phyllolepis*) ir izmirusi filolepīdu bruņuzivju ģints. Filolepji dzīvoja devona periodā no vidējā līdz vēlajam devonam (famenai). Filolepji bija plaši izplatīta bruņuzivju ģints, kas apdzīvoja visus kontinentus. Šo ģinti pirmo reizi aprakstīja šveiciešu un amerikāņu dabaszinātnieks Luijs Agasi 1844. gadā. Nosaukums *Phyllolepis* veidots no grieķu vārdiem *φύλλον* — lapa un *λεπῐ́ς* — zvīņas, sakarā ar lapas veida vidējo muguras kaulu (*MD*), kuru Agasi kļūdaini noteica kā lielu zvīņu. Ģints tipiskā suga ir *Phyllolepis concentrica* Agassiz, 1844. Ģints ir sastopama arī Latvijas devona nogulumos (Tērvetes svīta).

## Apraksts
Filolepji bija vidēja izmēra zivis ar 30-40 cm garu, horizontāli saplacinātu ķermeni. Bruņu plātnes ornamentētas ar gludiem, koncentriski vai lineāri orientētiem valnīšiem un ar retām, pauguriņiem klātām zonām. Pakauša kaula plātne ir ar salīdzinoši taisnu vai viegli izliektu priekšējo malu, kas tikai nedaudz platāka par aizmugurējo. Malas kaula (*M*) plātne ir ar atsegtu trīsstūrveida laukumu, kura priekšējā daļa ir visplatākā, un ar sānu līnijas kanālu, kas iekšpusē no malas kaula plātnes aizmugurējās trešdaļas šķērso sānu pakauša kaulu (*Pn*). Sānu pakauša kauls ir ar sānu līnijas kanālu, kas iestiepjas plātnes aizmugurējā daļā, un tam nav priekšējā viscerālā izauguma. Ķermeņa bruņai nav pakaļējā vēdera kaula (*PMV*) un pakaļējā sānu-muguras kaula (*PDL*).

## Sistemātika
Filolepju sugas:
* ģints: ***Phyllolepis*** Agassiz, 1844 †
:* suga: *[[Phyllolepis concentrica]]* Agassiz, 1844 †
:* suga: *[[Phyllolepis delicatula]]* Newberry, 1889 †
:* suga: *[[Phyllolepis neilseni]]* Stensiö, 1939 †
:* suga: *[[Phyllolepis orvini]]* Heintz, 1930 †
:* suga: *[[Phyllolepis rossimontina]]* Land and Cuffey, 2005 †
:* suga: *[[Phyllolepis soederberghi]]*  Sensiö, 1936 †
:* suga: *[[Phyllolepis thomsoni]]* Long and Daeschler,2013 †
:* suga: *[[Phyllolepis tolli]]* Vasiliauskas, 1963 †
:* suga: *[[Phyllolepis undulata]]* Lohest, 1888 †
:* suga: *[[Phyllolepis woodwardi]]* Stensiö, 1939 †

(†) - izmirušu organismu grupa. 

## Atsauces
Luiss Karrero Blanko

**Luiss Karrero Blanko** (,  — ) bija Spānijas Jūras spēku virsnieks un politiķis. Karrero, ilggadējs diktatora Fransisko Franko uzticības persona un labā roka, bija Spānijas premjerministrs. Pēc Jūras akadēmijas absolvēšanas Karrero Blanko piedalījās Rifas karā un vēlāk Spānijas pilsoņu karā, kurā viņš atbalstīja nacionālistu pusi. Viņš kļuva par vienu no ievērojamākajām personām frankistiskās Spānijas varas struktūrā un visas savas karjeras laikā ieņēma vairākus augstus amatus, piemēram, prezidenta vietnieka amatu no 1941. līdz 1967. gadam un Franko vietnieka amatu no 1967. līdz 1973. gadam. Viņš bija arī galvenais 1947. gada Valsts vadītāja mantošanas likuma izstrādātājs. Franko viņu personīgi izvēlējās par savu pēcteci valdības vadītāja amatā, un Karrero stājās amatā 1973. gada jūnijā.

Neilgi pēc tam, kad viņš kļuva par premjerministru, Karrero Blanko 1973. gada 20. decembrī Madridē tika nogalināts uz ielas atentātā, ko veica basku nacionālistu grupa Euskadi Ta Askatasuna (ETA), kad viņš savā automašīnā atgriezās no mises.

## Atsauces

## Ārējās saites
Republika (Piedņestras partija)

**"Republika"** () ir politiskā partija starptautiski neatzītajā Piedņestras Moldāvu Republikā (PMR), kas kontrolē Moldovas novadu Pārdņestru. Partija bijusi saistīta ar bijušo PMR prezidentu Igoru Smirnovu.

2005. gada 11. decembra PMR parlamenta vēlēšanās partija ieguva 13 no 43 vietām. Parlamenta vēlēšanās 2010. gadā partijai neizdevās iegūt nevienu vietu PMR Augstākajā Padomē (PMR AP).

## Vēlēšanu rezultāti

## Atsauces
Mārtiņš Krēsliņš

**Mārtiņš Krēsliņš** (, dzimis , miris ) bija ērģeļu būvētājs, kura darbnīca atradās Jēkabpilī, Pasta ielā. Tiek uzskatīts par pirmo latviešu profesionālo ērģeļu būvētāju.

## Dzīvesgājums
Dzimis Biržu muižas Bramaņu mājās, zemnieku Jura un Annas Krēsliņu ģimenē. Pēc 1866. gada strādājis par mācekli ērģeļmeistara Frīdriha Veisenborna darbnīcā Krustpilī. Ar meistara atbalstu papildinājis amata praksi Berlīnē.

1878. gadā atvēris savu ērģeļu darbnīcu. Strādājis ar firmas zīmi *Martin Kresling in Jacobstadt*, kopumā uzbūvējis un pārbūvējis ap 140 ērģeļu un harmoniju visā Latvijā.

## Darbi
Par labākajām līdz mūsdienām saglabājušamies Mārtiņa Krēsliņa izgatavotajām ērģelēm uzskata Āraišu luterāņu baznīcas ērģeles, kas uzbūvētas 1883. gadā. Lielākais Mārtiņa Krēsliņa darinājums ir 1901. gadā pārbūvētās Bauskas luterāņu baznīcas ērģeles. Pēc Jāņa Bētiņa iniciatīvas 1895. gadā Krēsliņš izgatavojis ērģeles IV Vispārējiem latviešu Dziesmu un Mūzikas svētkiem Jelgavā. Mārtiņš Krēsliņš esot bijis ieinteresēts, lai Dziesmu svētki izdotos, tālab ērģeles būvējis lielākas nekā nolīgts bez īpašas piemaksas.

Mārtiņa Krēsliņa darināto ērģeļu uzskaitījums:
* Sīķeles luterāņu baznīcas ērģeles (1880);
* Āraišu luterāņu baznīcas ērģeles (1883);
* Bārbeles luterāņu baznīcas ērģeles (1883);
* Rojas luterāņu baznīcas ērģeles (1883);
* Jēkabpils Svētā Miķeļa Evaņģēliski luteriskās baznīcas ērģeles (1885);
* Strazdes luterāņu baznīcas ērģeles (1885);
* Valdemārpils luterāņu baznīcas ērģeles (1890);
* Lodes (Apšu) luterāņu baznīcas ērģeles (1890);
* Ērberģes luterāņu baznīcas ērģeles (1891);
* Dārtes luterāņu baznīcas ērģeles (1899);
* Strenču luterāņu baznīcas ērģeles (1900);
* Bauskas luterāņu baznīcas ērģeles (1901);
* Rubenes luterāņu baznīcas ērģeles (1908);
* Alojas luterāņu baznīcas ērģeles (20. gadsimta sākums);
* Kalnciema-Klīves luterāņu baznīcas ērģeles (gads nezināms);
* Krūtes luterāņu baznīcas ērģeles (gads nezināms).

## Atsauces

## Ārējās saites
Vigalas luterāņu baznīca

{
  "type": "ExternalData",
  "service": "geoshape",
  "ids": "Q1897879"
}

**Vigalas Marijas baznīca** () ir Igaunijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas dievnams, kas atrodas Igaunijas rietumos, Raplas apriņķa Merjamā pagasta Kivi-Vigalas ciemā. Baznīca ir Igaunijas kultūras piemineklis (id — 15373).

Baznīca uzbūvēta 14. gadsimtā. Vairākkārt pārbūvēta. 19. gadsimta vidū pēc vietējā muižnieka Borisa fon Ikskila (1793—1870) ierosmes, baznīca tika ievērojami paplašināta. Daļa no vecās baznīcas saglabājās kā jaunās baznīcas sakristeja. Jaunā baznīca tika pabeigta 1845. gadā un 1846. gadā iesvētīta.

1933. gadā tika uzcelts jauns, 45 metrus augsts baznīcas tornis, kas vienlaicīgi kalpo kā piemineklis 1905. gada revolūcijā, Pirmajā pasaules karā un Igaunijas brīvības cīņās kritušajiem. Torņa autori ir Alars Kotli, Kārlis Līss (*Karl Lüüs*, 1905—1996) un Rihards Vazards (*Richard Vasard*, 1935—1987). 1944. gadā memoriālās plāksnes ar draudzes mācītāja ziņu tika apmestas, bet 1950. gadā tika noņemtas skulptūras un apraktas pie baznīcas. 1988. gada 11. maijā, pārsteidzot visu Igauniju, Vigalas baznīcas tornis tika atjanots kā piemiņas memoriāls.

Baznīcas altāri un kanceli radījis Kēnigsbergā dzimušais Kristiāns Akermanis (*Christian Ackermann*, 1670—1710).

## Galerija

Skulptuurid_"Sõdur"_ja_"Talumees"_Vigala_kiriku_torni_küljes.JPG
Vigala_kiriku_altariruum.JPG
Vigala_kirik_vaade_altarilt_rõdule.JPG
Piiskopirist_Vigala_kirikus.JPG


## Ārējās saites
* Ieraksts Igaunijas kultūras mantojuma reģistrā
Tuorajurjaha

**Tuorajurjaha** () ir upe Austrumsibīrijā, kreisā un garākā Indigirkas satekupe Krievijas Sahas Republikā. Sākas Halkanas grēdas ziemeļrietumu nogāzē, augštecē tiek saukta par **Hāstāhu** (, ) vai **Halkānu** (, ). Plūst ziemeļu virzienā pa kalnainu apvidu. Pēc kreisās pietekas Burgačanas uzņemšanas tiek dēvēta par Tuorajurjahu. 10 km augšpus Ortobalaganas ciema saplūst ar labo satekupi Tarinjurjahu, veidojot Indigirkas augšteci.

## Atsauces

## Ārējās saites
Luidži Einaudi

**Luidži Numa Lorenco Einaudi** (; dzimis , miris ) bija Itālijas politiķis, ekonomists un baņķieris, kurš bija otrais Itālijas prezidents no 1948. līdz 1955. gadam un tiek uzskatīts par vienu no Itālijas Republikas dibinātājiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
Čečenijas Republikas parlaments

**Čečenijas Republikas parlaments** (, ) ir Krievijas Federācijas federālā subjekta Čečenijas Republikas vienpalātas likumdevējs. Parlamentā uz pieciem gadiem tiek ievēlēts 41 deputāts.

## Vēsture
Pirmā Čečenijas kara laikā Krievijai lojālā Čečenijas administrācija Doku Zavgajeva vadībā 1995. gada rudenī sasauca Tautas sapulci, kurā piedalījās lielākā daļa bijušo Čečenijas-Ingušijas APSR Augstākās Padomes deputātu. 1996. gada jūnijā notika divpalātu Čečenijas Republikas Tautas sapulces vēlēšanas, kas pārtrauca darbību 1996. gada augustā, kad varu Čečenijā atguva Ičkērijas Čečenu Republika un lielākā daļa ievēlēto deputātu pameta Čečeniju, un devās uz Krieviju. Deputātu pilnvaru termiņš beidzās 1998. gadā.

Pēc Otrā Čečenijas kara beigām, 2003. gadā līdz ar Čečenijas Republikas Konstitūciju un likumu "Par Čečenijas Republikas prezidenta ievēlēšanu" tika pieņemts likums "Par Čečenijas Republikas parlamenta vēlēšanām", kas lika pamatus likumdošanas varas veidošanai pēckara Čečenijas Republikā. Pirmā sasaukuma Čečenijas Republikas parlamenta vēlēšanas notika 2005. gada 27. novembrī. Krievijas Federācijas prezidents Vladimirs Putins piedalījās likumdevēja pirmajā sesijā.

Pirmā sasaukuma Čečenijas Republikas parlaments sastāvēja no divām palātām: Republikas Padomes (21 deputāts) un Tautas Sapulces (40 deputāti).

2008. gadā grozīta Čečenijas Konstitūcija, izveidojot vienpalātas parlamentu, kurā ir 41 deputāts.

## Atsauces