Tallinas pilsētas mūri

**Tallinas pilsētas mūri** (, ) ir viduslaiku pilsētas mūri, kas uzcelti ap Tallinas pilsētu Igaunijā. Mūris sastāv no nocietinājumu sienām un torņiem un ieskauj Tallinas vecpilsētas apakšējo daļu. Vislabāk saglabājusies ir mūra ziemeļrietumu daļa. Tallinas Domkalns ir atsevišķs nocietinājums, kura galvenā daļa ir Domkalna pils.

## Vēsture
Aizsardzības sienu un torņu būvniecība ap viduslaiku pilsētu sākās 13. gadsimtā, kad mūsdienu Igaunijas zemes piederēja Dānijai. Pirmo mūri ap Tallinu 1265. gadā pavēlēja uzcelt Margrēte Sambirija, kā rezultātā mūris ieguva savu nosaukumu — "Margrētes mūris". Šis mūris bija nedaudz zemāks par 5 metriem un aptuveni 1,5 metrus biezs pie pamatnes. Kopš tā laika tas vēl vairākas reizes ir paplašināts un nostiprināts. Mūri un daudzie vārti lielākoties ir saglabājušies līdz mūsdienām. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc Tallinas vecpilsētai piešķirts UNESCO Pasaules mantojuma objekta statuss. Mūrus paplašināja 14. gadsimtā, un Tallinas iedzīvotājiem bija jāiet sardzē, kas nozīmēja valkāt bruņas un demonstrēt gatavību stāties pretī iebrucējiem.

Vecākie no mūriem un torņiem, kas saglabājušies līdz mūsdienām, datējami ar 14. gadsimtu, to celtniecība sākās 1310. gadā dāņa Johanesa Kannes vadībā, un līdz tam laikam pilsētas teritorija jau bija ievērojami paplašinājusies. Iespējams, ka līdz 1355. gadam pilsētas teritorijas apjošana ar mūriem bija pabeigta, mūru perimetrā tika uzcelti 11 torņi, no kuriem 6 bija ar vārtiem. Būvniecība turpinājās 15. gadsimtā, līdz 1413. gadam bija uzcelti 27 torņi, kas sākotnēji bija taisnstūrveida, un tikai vēlāk ieguva savu pašreizējo formu. Vēl vienu nocietinājumu rekonstrukciju pabeidza 1520. gados un tie ir ļoti labi saglabājušies līdz pat mūsdienām. Līdz 16. gadsimta beigām bija uzcelti 26 torņi, no kuriem 18 ir saglabājušies. Mūri bija līdz 8 metru augstumam un 2,85 metru biezumam. Gar mūra iekšējās daļas apakšu stiepās arkāde. Pilsētas nocietinājumu būvmateriāls bija vietējais pelēkais slāņveida kaļķakmens.

15. un 16. gadsimtā, attīstoties artilērijai, mūru torņus paaugstināja un tajos ierīkoja lielgabalu ligzdas. Cietokšņa augstākais tornis ir Garais Hermanis (45,6 metri), masīvākais ir četrstāvu Resnā Margarēta Lielo jūras vārtu kompleksā (diametrs — 24 metri, pirmā stāva sienu biezums — 4,7 metri). Rēveles viduslaiku nocietinājumu būvniecība noslēdzās ar Lurenburgas torņa (pēc 1554. gada, nav saglabājies) uzcelšanu dienvidaustrumos no Karjas vārtiem. 1857. gadā Rēveli izslēdza no cietokšņu saraksta, bet nocietinājumus, kas jau bija zaudējuši savu aizsardzības nozīmi, sāka pakāpeniski nojaukt. Pirmos nojauca Karjas vārtus (1849. gadā) un Mūķeņu vārtus (1868. gadā).

1870. gadā Rēveles pilsētas dome pauda viedokli, ka no visiem pilsētas nocietinājumiem tikai Lielie jūras vārti, Harju vārti, Pikjalgas vārti un Viru vārti ir saglabāšanas vērti. Pārējie to pašreizējā veidolā nebija saglabāšanas vērti un tikai traucēja satiksmei. Pilsētai nebija nekādas intereses saglabāt pilsētas nocietinājumu mūri ap tiem, un jo ātrāk šie mūri tiktu nojaukti, jo labāk satiksmei. Tomēr Harju vārtus nojauca, 1888. gadā demontēja vienu no Viru vārtu torņiem (palika tikai divi vārtu torņi), mūra posmu starp Viru un Suur-Karja ielām gandrīz pilnībā nojauca, un atbrīvotajā teritorijā tika uzcēla civilās ēkas. Pēc plānošanas uz bastioniem izveidoja parkus (Toomparks, Hirves parks) un no aizsardzības grāvjiem saglabāja tikai atsevišķus fragmentus (Šnelli dīķis).

1969.—1970. gados tika veikti restaurācijas darbi, un atjaunoti torņu oriģinālie elementi.

## Pilsētas mūru objekti

## Atsauces

## Ārējās saites