Bills Klintons

**Viljams Džefersons Klintons** (), plašāk zināms kā **Bills Klintons** (*Bill Clinton*; dzimis ) ir Amerikas Savienoto Valstu politiķis, kurš no 1993. līdz 2001. gadam bija 42. ASV prezidents. Viņš pārstāvēja Demokrātisko partiju un kļuva par pirmo demokrātu kopš Franklina Rūzvelta, kurš tika ievēlēts uz diviem pilniem prezidentūras termiņiem. Pirms kļūšanas par prezidentu Klintons bija Ārkanzasas štata gubernators (1979–1981; 1983–1992). Prezidentūras laikā ASV bija vērojama ilgstoša saimniecības izaugsme, budžeta pārpalikums, zems bezdarba līmenis un IT sektora strauja attīstība. Viņa administrācija ieviesa vairākas iekšpolitiskas reformas, tostarp labklājības sistēmas pārveidi, Ziemeļamerikas brīvās tirdzniecības nolīgumu (NAFTA) un noziedzības apkarošanas likumus. Ārpolitikā viņš īstenoja aktīvu ASV iesaisti Balkānu konfliktu noregulēšanā un Tuvajos Austrumos centās veicināt mieru.

Klintona prezidentūru aizēnoja Monikas Levinskas skandāls, kas noveda pie impīčmenta procedūras pār zvēresta laušanu un šķēršļu radīšanu tiesas izmeklēšanā. Tomēr ASV Senāts viņu attaisnoja, un viņš turpināja darbu līdz pilnvaru termiņa beigām. Bils Klintons tiek uzskatīts par vienu no nozīmīgākajiem 20. gadsimta nogales politiskajiem līderiem, kura prezidentūra apvienoja ekonomisku pragmatismu, centrisma politiku un jauno demokrātu ideoloģiju. Viņa ilgtermiņa ietekme jūtama gan Demokrātu partijas attīstībā, gan globālajā politikā, kā arī viņa aktīvajā darbībā pēc prezidentūras, īpaši caur *[[Clinton Foundation]]*.

## Bērnība, jaunība un izglītība
Bills Klintons dzimis  Houpā, Ārkanzasā, ASV. Viņa dzimtais vārds bija Viljams Džefersons Blaits III (*William Jefferson Blythe III*), taču tēvs, Viljams Džefersons Blaits jaunākais, gāja bojā autoavārijā trīs mēnešus pirms Bila dzimšanas. Pēc tam viņa māte, Virdžīnija Kelleja, devās uz Ņūorleānu, lai studētu māszinības, un Billu audzināja vecvecāki. Vēlāk viņa māte apprecējās ar Rodžersu Klintonu, un Bills pieņēma viņa uzvārdu Klintons.

Kā zēns Bills bija apķērīgs, mērķtiecīgs un ieinteresēts mūzikā – viņš labi spēlēja saksofonu, un pat apsvēra karjeru kā mūziķis. Tomēr viņa politiskā interese aizsākās jau pusaudža gados. 1963. gadā viņš Baltajā namā tikās ar toreizējo prezidentu Džonu F. Kenediju, kas atstāja spēcīgu iespaidu un iedvesmoja viņu izvēlēties politikas ceļu.

Klintons Vašingtonā mācījās Džordžtaunas Universitātē, kur ieguva bakalaura grādu starptautiskajās attiecībās. Pēc tam viņš ieguva Rodas stipendiju un Apvienotajā Karalistē studēja Oksfordas Universitātē. Vēlāk viņš ieguva juridisko grādu Jeila Universitātes Juridiskajā skolā, kur arī iepazinās ar savu nākamo sievu Hilariju Rodemu.

## Politiskā karjera pirms prezidentūras
Pēc Jeila Juridiskās skolas absolvēšanas un īsas pasniedzēja karjeras Ārkanzasas Universitātē, 1976. gadā Klintons tika ievēlēts par Ārkanzasas štata ģenerālprokuroru. Šis amats deva viņam pirmo lielo pieredzi valsts pārvaldē un iespēju iegūt atpazīstamību Ārkanzasas politiskajā vidē. Tajā laikā viņš strādāja pie patērētāju aizsardzības jautājumiem un veidoja tiesiskās reformas iniciatīvas.

1978. gadā, tikai 32 gadu vecumā, Klintons tika ievēlēts par Ārkanzasas gubernatoru, kļūstot par vienu no jaunākajiem gubernatoriem ASV vēsturē. Viņa pirmais termiņš (1979–1981) bija īss un sarežģīts, jo administrāciju skāra kritika par transporta nodevu paaugstināšanu, birokrātiju un politisko neelastību, kas noveda pie zaudējuma 1980. gada vēlēšanās. Tomēr Klintons atguva sabiedrības uzticību un 1982. gadā tika pārvēlēts, aizsākot ilgstošu gubernatūras periodu (1983–1992), kura laikā viņš veicināja saimnieciskās reformas, izglītības uzlabošanu un infrastruktūras attīstību. Viņš īstenoja skolu standartu reformu, mācību kvalitātes uzraudzību un skolotāju sertifikācijas pārbaudes, kas tolaik bija inovatīva pieeja. Klintons arī piesaistīja investīcijas un veicināja rūpniecisko modernizāciju, vienlaikus saglabājot mērenu fiskālo politiku. Viņa gubernatora gadi nostiprināja reputāciju kā “jaunajam demokrātam”, kurš sabalansēja tradicionālos demokrātiskos sociālos mērķus ar ekonomisko pragmatismu.

Klintons bija aktīvs dalībnieks un viens no vadošajiem pārstāvjiem Demokrātu līderu padomē (*Democratic Leadership Council*, DLC), kas 1980. un 1990. gados centās modernizēt Demokrātu partiju, novirzot to no kreisās orientācijas uz centrisku, tirgus orientētu politiku. DLC iestājās par personisko atbildību, brīvo tirgu, valdības efektivitāti un sabiedrības līdzdalību. Klintons kļuva par vienu no galvenajiem DLC ideoloģijas veidotājiem, un viņa sadarbība ar šo organizāciju būtiski ietekmēja gan viņa prezidenta vēlēšanu kampaņu 1992. gadā, gan Demokrātu partijas attīstību 20. gadsimta beigās. Šī orientācija vēlāk veidoja pamatu tā sauktajai trešā ceļa politikai (*Third Way*), kas apvienoja tirgus ekonomiku ar sociālajiem mērķiem. Kopumā Klintona politiskā karjera pirms prezidentūras bija cieši saistīta ar valsts pārvaldes reformām, izglītības attīstību un centrisku ideoloģiju, kas viņam palīdzēja izveidot nacionālu politisko platformu un gūt panākumus prezidenta vēlēšanās.

## 1992. gada prezidenta vēlēšanas

[thumbnail|upright=1.0|Elektoru balsis [1992. gada ASV prezidenta vēlēšanas|1992. gada prezidenta vēlēšanās. Klintons uzvarēja ar 370:168]]
1992. gada Amerikas Savienoto Valstu prezidenta vēlēšanas bija nozīmīgs pavērsiens ASV politiskajā vēsturē, kurās Bills Klintons, toreizējais Ārkanzasas štata gubernators, kļuva par Demokrātu partijas kandidātu un uzvarēja prezidenta amatā esošo prezidentu Džordžu H. V. Bušu no Republikāņu partijas. Pēc divpadsmit gadu pārtraukuma Baltajā namā atgriezās Demokrātiskās partijas prezidents.

1991. gada oktobrī Klintons paziņoja par savu kandidatūru, pozicionējot sevi kā jauno demokrātu jeb mēreni centrisku reformistu, kurš centās apvienot tirgus ekonomikas principus ar sociālo taisnīgumu. Viņa kampaņa uzsvēra saimniecisko attīstību, izglītības uzlabošanu un sociālās reformas, pievēršoties tobrīd pastāvošajām ekonomiskajām problēmām un bezdarba pieaugumam. Lai gan Klintona priekšvēlēšanu kampaņa sākotnēji tika apdraudēta skandālu un morālu apsūdzību dēļ (ieskaitot ziņas par privāto dzīvi un izvairīšanos no iesaukuma), viņš spēja nostiprināties kā vadošais kandidāts, pateicoties spēcīgai komunikācijai, harizmai un politiskai stratēģijai. Viņš ieguva atbalstu arī no Demokrātu līderu padomes, kas centās modernizēt partijas tēlu. Par Klintona viceprezidenta kandidātu tika izraudzīts Tenesī štata senators Els Gors, kas palīdzēja nostiprināt kampaņas pozīcijas Dienvidu štatos un izcelt tehnoloģiju un vides politikas jautājumus.

Klintonam galvenais konkurents bija amatā esošais prezidents Džordžs H. V. Bušs, kura popularitāte bija augusi pēc veiksmīgās Persijas līča kara vadības (1991), taču vēlēšanu laikā tā strauji kritās ekonomiskās recesijas, budžeta deficīta un nodokļu jautājumu dēļ. Bušs bija zaudējis uzticību arī daļā konservatīvo vēlētāju, jo bija atkāpies no agrākā solījuma “nevienu jaunu nodokli” (*no new taxes*). Papildu sarežģījumus radīja neatkarīgā kandidāta Rosa Perota (*Ross Perot*) iesaistīšanās vēlēšanās. Viņš bija miljonārs un tehnoloģiju uzņēmējs, kurš uzrunāja vēlētājus ar retoriku, kas bija vērsta pret politisko grupējumu veidošanu, fiskālo disciplīnu un valdības reformām. Viņa kandidēšana sadalīja republikāniskos un neatkarīgos vēlētājus, un lai gan viņš īslaicīgi izstājās no sacīkstes, vēlāk viņš atgriezās un iegūtie 18,9 % balsu padarīja viņu par veiksmīgāko neatkarīgo kandidātu kopš 1912. gada ASV prezidenta vēlēšanām.

1992. gada 3. novembrī Bills Klintons uzvarēja prezidenta vēlēšanās, iegūstot 370 elektoru kolēģijas balsis un 43,0% tautas balsojuma, salīdzinot ar Buša 168 elektoru balsīm un 37,4% balsu. Ross Pero ieguva 0 elektoru balsis, bet gandrīz 19 % tautas balsu, kas vēsturiski ievērojams rādītājs trešās partijas kandidātam. Klintona uzvara simbolizēja Demokrātu partijas atdzimšanu pēc vairākām neveiksmēm prezidenta vēlēšanās 1980., 1984. un 1988. gadā. Tā ASV politikā iezīmēja paaudžu maiņu, jo Klintons kļuva par pirmo pēc Otrā pasaules kara dzimušo prezidentu, kas pārstāvēja jaunu skatījumu uz valdības lomu, saimniecību un starptautisko politiku. Klintona kampaņas sauklis “Tas ir par saimniecību, muļķi!” (*It’s the economy, stupid!*) kļuva par ikonisku piemēru politiskā fokusa pārbīdei un vēlētāju prioritāšu izpratnei, kas palīdzēja nodrošināt viņa panākumus vēlēšanās.

## Prezidentūra (1993–2001)
[thumbnail|upright=0.8|Bills Klintons un viceprezidents [Els Gors 1993. gada augustā]]
Bills Klintons prezidenta amatā stājās , kļūstot par jaunāko ievēlēto ASV prezidentu kopš Džona F. Kenedija. Viņa prezidentūra iezīmēja pāreju uz centrisku Demokrātu partijas politiku, ko raksturoja ekonomisks pragmatisms, sociālo programmu reformēšana un aktīva ārpolitika pēc Aukstā kara beigām. Klintona divi prezidentūras termiņi aptvēra gan ievērojamus politiskos panākumus, gan pretrunīgi vērtētus skandālus.

Klintona administrācijas laikā ASV piedzīvoja ilgstošu saimniecības izaugsmi, ko veicināja tehnoloģiju sektora attīstība, zems bezdarbs, zema inflācija un budžeta disciplīna. 1998. gadā ASV valdība pirmo reizi vairākās desmitgadēs sasniedza budžeta pārpalikumu, kas saglabājās arī nākamajos gados. Viens no Klintona prezidentūras nozīmīgākajiem starptautiskajiem lēmumiem bija Ziemeļamerikas brīvās tirdzniecības nolīguma (NAFTA) ratificēšana, kas stājās spēkā 1994. gadā un izveidoja brīvās tirdzniecības zonu starp ASV, Kanādu un Meksiku. Līgums veicināja tirdzniecības apjomu, bet arī radīja strīdus par darba vietu zaudējumiem un globalizācijas sekām.

1993.–1994. gadā Klintons mēģināja īstenot plašu veselības aprūpes reformu, kuras mērķis bija nodrošināt universālu veselības apdrošināšanu. Reformu izstrādāja un popularizēja Hilarija Klintone, taču tā nesaņēma pietiekamu Kongresa atbalstu un tika noraidīta. Svarīgs iekšpolitikas sasniegums bija labklājības sistēmas reforma (1996), kas sociālo pabalstu saņēmējiem ieviesa darba prasības un termiņus. Jaunais likums (*[[Personal Responsibility and Work Opportunity Reconciliation Act]]*) samazināja labklājības budžetu, vienlaikus sekmējot nodarbinātību. Klintona administrācija arī pieņēma vairākus ieroču kontroles un noziedzības apkarošanas likumus, tostarp *[[Brady Handgun Violence Prevention Act]]* (1993) un *[[Violent Crime Control and Law Enforcement Act]]* (1994), kas paredzēja lielāku federālo finansējumu policijai un stingrākus sodus, taču vēlāk tika kritizēti par neproporcionālu ietekmi uz afroamerikāņu kopienu.

Klintona prezidentūras laikā ASV spēlēja aktīvu lomu starptautiskajā politikā, īpaši pēc Aukstā kara beigu radītajām pārmaiņām. Viņa administrācija iesaistījās Balkānu konfliktu risināšanā, tostarp Bosnijas karā atbalstot NATO militāro iejaukšanos un Deitonas miera līguma izveidē (1995), un Kosovas krīzes laikā, lai apturētu etnisko tīrīšanu, veica NATO gaisa operāciju pret Dienvidslāviju (1999). Attiecībās ar Krieviju Klintona administrācija veicināja stratēģisko sadarbību un NATO paplašināšanas procesu, taču Krievijā pieauga neuzticība pret ASV nodomiem. Tika arī samazināti kodolieroči, sadarbojoties saskaņā ar START nolīgumiem.

ASV īslaicīgi iesaistījās humānajās misijās Somālijā (1993), taču militārā klātbūtne tika pārtraukta pēc neveiksmīgās kaujas Mogadīšo (*[[Black Hawk Down]]*). Ruandas genocīda (1994) laikā ASV izrādīja ierobežotu iesaisti, ko vēlāk kritizēja par pasivitāti. Klintona administrācija, reaģējot uz terorisma draudiem, tostarp pēc ASV vēstniecību spridzināšanām Āfrikā, veica raķešu triecienus Irākā (1998) un Sudānā un Afganistānā. Šie notikumi iezīmēja pieaugošu uzmanību pret starptautisko terorismu. Prezidenta Klintona ārpolitikas centieni ietvēra arī Izraēlas un Palestīnas miera sarunu veicināšanu. Viņš organizēja Oslo vienošanās turpinājumu un Kempdēvidas samitu (*Camp David Summit*, 2000), mēģinot panākt galīgo vienošanos starp Ehudu Baraku un Jāsiru Arafātu. Klintona miera diplomātija tika novērtēta kā būtisks ieguldījums Tuvo Austrumu jautājumu risināšanā.

Klintona prezidentūra bija aizēnota ar vairākiem skandāliem un juridiskām izmeklēšanām. Viens no ievērojamākajiem bija Vaitvoteras finanšu skandāls, kas saistījās ar nekustamā īpašuma investīcijām Ārkanzasā vēl pirms prezidentūras. Lai gan tieši Klintons netika apsūdzēts, lieta uzsāka plašāku izmeklēšanu par viņa un viņa sievas rīcību. Menas skandāls un citas apsūdzības par ētikas pārkāpumiem, piemēram, apsūdzības par amata izmantošanu personīgiem labumiem, pievērsa sabiedrības uzmanību, taču juridiski pierādījumi bieži bija ierobežoti.

Vispretrunīgākais notikums bija Monikas Levinskas skandāls, kas atklājās 1998. gadā. Klintons tika apsūdzēts par neatbilstošām attiecībām ar Baltā nama praktikanti, kā arī par zvēresta laušanu un taisnīguma kavēšanu. Tas noveda pie impīčmenta procedūras, kuru uzsāka ASV Pārstāvju palāta. Tomēr ASV Senāts 1999. gadā Klintonu attaisnoja abās izvirzītajās apsūdzībās, un viņš palika amatā līdz prezidentūras beigām. Neskatoties uz skandāliem, Klintona popularitāte sabiedrībā saglabājās augsta, īpaši ekonomisko panākumu dēļ.

Kopumā Billa Klintona prezidentūra tiek vērtēta kā ekonomiski veiksmīgs, bet ētiski pretrunīgs periods, kurā ASV nostiprināja pasaules līdera pozīciju un piedzīvoja iekšēju reformu un dinamisku sabiedrības attīstību.

## Dzīve pēc prezidentūras
Pēc prezidentūras viņš aktīvi darbojās starptautiskās humānās un filantropiskās iniciatīvās, vadot Klintonu fondu (*Clinton Foundation*).

## Atsauces

## Ārējās saites