open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Norberts Neikšānīts

**Norberts Neikšānīts** (arī **Neikšānietis**; dzimis , miris ), īstajā vārdā **Norberts Trepša**, bija latviešu katoļu garīdznieks, redaktors, rakstnieks un sabiedrisks darbinieks.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1913. gadā Pēterburgā ierēdņa Jāņa Trepšas ģimenē. Pēc tēva nāves ģimene 1926. gadā atgriezās Latvijā un dzīvoja Asūnes pagasta Neikšānos. Mācījās Dagdas pamatskolā, Krāslavas ģimnāzijā, studēja tieslietas Latvijas Universitātes Tautsaimniecības un tiesību zinātņu fakultātē (1934–1942).
Darbojās katoļu studentu biedrības *[[Fraternitas Catholica]]* konventā. Pēc studiju absolvēšanas pārcēlās uz dzīvi Daugavpilī. Strādāja dažādās izdevniecībās, bija laikraksta "Latgolas Bolss" redaktors.

Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, dzīvoja Altetingas bēgļu nometnē, vadīja Latviešu komiteju. Arī Vācijā bija vairāku laikrakstu redaktors. Studēja filozofiju Lēvenas Katoļu Universitātē Beļģijā (1947–1949), pēc emigrēšanas uz ASV 1950. gadā sāka studēt teoloģiju un politoloģiju Detroitas universitātē. 1953. gadā Neikšānītu iesvētīja par priesteri. Darbojās amerikāņu katoļu draudzēs Detroitā un Čikāgā. No 1957. gada — Amerikas Latviešu katoļu apvienības prezidents. Bija latviešu katoļu žurnāla "Dzimtenes Balss" redaktors, publicējis dzeju un rakstus. Darbojies BATUN (Baltiešu apelācija pie Apvienotajām Nācijā) organizācijā. Pārvaldījis astoņas valodas (angļu, vācu, franču, krievu, poļu, ebreju, latviešu, latīņu). "Apspiesto tautu himnas" vārdu autors angļu valodā.
Neikšānīts bija viens no Jurdža fonda dibinātājiem, vadītājiem.

Miris 1972. gada 30. novembrī Ņujorkā. Apbedīts Longailendas Svētā Kārļa kapu latviešu katoļu nodaļā.

## Darbi
Publikācijas kopš 1936. gada. Rakstījis dzeju, rakstus, stāstus, lugas, fabulas. Nozīmīgākais Neikšānīša darbs ir romāns "Myura kolns", kas izdots 1943. gadā, atkārtoti izdots 1997. gadā. Tas ir pirmais pabeigtais un grāmatā izdotais latgaliešu romāns. 1944. gadā tas ieguvis pirmo prēmiju latgaliešu literāro darbu konkursā.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Biogrāfija
Jakobs Fugers

**Jakobs Fugers** (, dzimis , miris ) bija Augsburgā dzimis baņķieris, tirgotājs un uzņēmējs, viens no sava laika bagātākajiem cilvēkiem, kurš darbojās daudzās Eiropas valstīs.

No 14 gadiem strādāja Venēcijā, kur apguva grāmatvedību. Pamazām faktiski pārņemdams savas ģimenes biznesa vadību, Jakobs Fugers izveidoja milzīgu uzņēmēdarbības impēriju. Ģimenes biznesa pamati tika likti audumu tirdzniecībā. Vēlāk, sadarbojoties ar Hābsburgiem un Romas kūriju, Fugers pievērsās finanšu operācijām. Tajā pašā laikā Fugers attīstīja kalnrūpniecību Tirolē, 1493. gadā pievērsdamies sudraba un vara ieguvei Bohēmijā (mūsdienu Čehijā) un Augšungārijā (mūsdienu Slovākijā). 1525. gadā Fugeram arī piederēja dzīvsudraba un cinobra ieguves tiesības Almadenā Spānijā. Fugeram kādu laiku gandrīz piederēja vara tirgus monopols Eiropā. Tirdzniecību Fugers veica caur Antverpenes un Lisabonas ostām.

Dzimtajā Augsburgā Fugers uzcēla Fugereju - rajonu pilsētas nabadzīgajiem iedzīvotājiem, kas uzskatāms par vienu no pirmajiem sociālo mājokļu projektiem pasaulē. Pēc Jakoba Fugera nāves ģimenes biznesa vadību pārņēma Antons Fugers. 1967. gadā Fugera krūšu tēls tika novietots Valhallas slavas zālē pie Rēgensburgas.

## Ārējās saites
Sērene

**Sērene** ir ciems Aizkraukles novada Sērenes pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta vidusdaļā pie autoceļa P87 netālu no Lauces ietekas Daugavā  no novada centra Aizkraukles un  no Rīgas. Sērenē atrodas pagasta pārvalde, tautas nams, bibliotēka, sporta un atpūtas centrs, pasts, 2 veikali, vairāki uzņēmumi.

## Vēsture
Reformācijas gaitā 1567. gadā Kurzemes hercogs izdeva pavēli dibināt Sērenē luterāņu draudzi un baznīcu. 1650. gadā Sērenē bijusi dzelzs kausētava un mucu darbnīcas.

Mūsdienu apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Taurkalna pusmuižas, vēsturiskā Sērenes pagastnama un skolas. Izaugusi Latvijas PSR laikā kā kolhoza «Sērene» centrālais ciemats.

## Iedzīvotāji
### Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.

## Atsauces
Knuds Enemarks

**Knuds Enemarks-Jensens** (; dzimis , miris ) bija dāņu šosejas riteņbraucējs.

Piedalījās  Romā. 100 km komandu braucienā ar atsevišķu startu viņš saļima un lauza galvaskausu uz ietves. Mira tajā pašā dienā, neatgūdams samaņu. Dānijas riteņbraukšanas komandas treneris apgalvoja, ka deva sportistiem roniakolu. Oficiālajā autopsijas slēdzienā par nāves iemeslu tika minēts saules dūriens, tomēr viens no autopsiju veikušajiem ārstiem vēlāk atklājis, ka sportista ķermenī atrastas daudzas vielas, tai skaitā amfetamīns.

SOK uzsāka dopinga kontroli 1968. gadā notikušajās ziemas un vasaras olimpiskajās spēlēs.

## Literatūra
* 

## Atsauces

## Ārējās saites
Loču iela (Rīga)

**Loču iela** ir neliela iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Ķīpsalā. Tā sākas krustojumā ar Matrožu ielu, virzās Ķīpsalas austrumu virzienā, iela beidzas krustojumā ar Ogļu ielu un Balasta dambi. Kopējais ielas garums — 110 metri, tā posmā no Matrožu ielas līdz iebrauktuvei teritorijā ar adresi Balasta dambis 80a izveidojusies kā šaurs zemes ceļš, atlikusī ielas daļa klāta ar asfalta segumu. Šajā posmā ielai ir divas braukšanas joslas un tās abās brauktuves pusēs izbūvēta gājēju ietve. Ielā atrodas noliktavas, biroju ēka, kā arī dzīvojamā ēka (Loču iela 7), kura ir vienīgā no visām būvēm, kam Loču ielā piešķirta adrese.

## Ielas raksturojums
Loču iela ir 110 metrus gara ieliņa Ķīpsalas apkaimes ziemeļu daļā. Tā sākas krustojumā ar Matrožu ielu un virzās austrumu virzienā kā šaurs zemes ceļš, pie iebrauktuves teritorijā pēc adreses Balasta dambis 80a pārtop mazliet platākā asfaltētā ceļā. Loču iela beidzas krustojumā ar Ogļu ielu nepāra numuru pusē un Balasta dambi pāra numuru pusē.

## Vēsture
Iela iekļauta Rīgas ielu sarakstā kopš 19. gadsimta 80. gadiem ar nosaukumu **Lasmaņu iela** (*Lotsen Strasse*, arī *Lootsen Strasse*), kopš 20. gadsimta 20. gadiem Rīgas kartēs un adrešu grāmatās uzrādīta ar nosaukumu Loču iela. Sākotnēji iela gar Ķīpsalas apbūvētās teritorijas robežu no Balasta dambja līdz Zundam. 19. gadsimta 70. un 80. gados ielai ziemeļu pusē piekļāvās Lodera kokzāģētavas kokmateriālu krautuves teritorija. Līdz 1940. gadam apbūve un oficiāla numerācija tikai vienā zemes gabalā (nr. 7). Vācu okupācijas laikā nosaukums *Lotsenstrasse* (Loču iela). Pēckara gados likvidēts ielas posms starp kādreizējo Balasta dambja posmu un Ogļu ielu.

Loču ielas galā pie Zunda 20. gadsimta 20. gados darbojās Jāņa Krumolda (Krumulda) kuģu būvētava (paša zemes gabalā; J. Krumolda īpašumā tolaik bija arī zemes gabals ar dzīvojamo ēku Roņsalas ielā 1).

## Ielu savienojumi
Loču iela ir savienota ar šādām ielām:
* Matrožu iela (T veida krustojums)
* Ogļu iela (nepāra numuru pusē) / Balasta dambis (pāra numuru pusē)

## Skatīt arī
* Ķīpsala

## Atsauces
Loču iela

**Loču iela** var būt:

* Loču iela — iela Jūrmalā.
* Loču iela — iela Liepājā.
* Loču iela — iela Rīgā.
* Loču iela — iela Ventspilī.
* Loču iela — iela Baldonē.

## Skatīt arī
* Locis
Roņsalas iela

**Roņsalas iela** ir neliela iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Ķīpsalā. Tā sākas krustojumā ar Matrožu ielu, virzās Ķīpsalas rietumu virzienā, iela beidzas kā strupceļš blakus ēkai ar numuru Roņsalas iela 1. Braucot tālāk pa zemes ceļu, ir iespējams nokļūt līdz Ģipša un Enkura ielai. Kopējais ielas garums - 110 metri, visā garumā tā ir ļoti šaura un klāta ar grants segumu. Eksistē tikai divas adreses - Roņsalas iela 1 un Roņsalas iela 1a. Iela nosaukta Roņu salas — Rīgas līcī esošas Igaunijai piederošas salas — vārdā.

## Ielas raksturojums
Roņsalas iela ir 110 metrus gara ieliņa Ķīpsalas apkaimes ziemeļu daļā. Tā sākas krustojumā ar Matrožu ielu un virzās rietumu virzienā kā šaurs grantēts ceļš, kas pieved pie vairākām privātmājām. Roņsalas iela beidzas kā strupceļš blakus ēkai Roņsalas ielā 1. Braucot tālāk pa zemes ceļu, ir iespējams nokļūt līdz Ģipša un Enkura ielai.

## Vēsture
1902. gadā šķērsielai bez nosaukuma, kas no Matrožu ielas ved Zunda virzienā, piešķīra nosaukumu Rūniešu iela (*Runöer Strasse*; nosaukums atvasināts no Roņu salas senā nosaukuma zviedru valodā *Runö*), 1923. gadā pārdēvēta par Roņsalas ielu. Vācu okupācijas laikā ielas nosaukums bija *Runöer Strasse* (Roņusalas iela).

20. gadsimta 20. un 30. gados vienīgais apbūvētais gruntsgabals šajā ielā (nr. 1) piederēja kuģu būves darbnīcas īpašniekam Jānim Krumoldam /Krumuldam/. 30. gadu beigās šajā gruntsgabalā darbojās T. Šulta ūdens transporta uzņēmums, kas piedāvāja kravas transporta pakalpojumus ar velkoņiem un liellaivām.

## Ielu savienojumi
Roņsalas iela ir savienota ar šādām ielām:
* Matrožu iela (T veida krustojums)
* pa zemes ceļu ir iespējams nokļūt Ģipša un Enkura ielā

## Skatīt arī
* Ķīpsala
Andrejs Skuja

**Andrejs Skuja** (1866-1950) bija latviešu ārsts internists, Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes privātdocents.
Tērbatas Universitātes latviešu studentu literāri zinātniskās studentu biedrības „Pīpkalonija” dibinātājs.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1866. gada 19. novembrī (1. decembrī) Ērģemes pagasta Kalnsteltēs zemnieka Pētera Skujas un viņa sievas Lienes ģimenē. Mācījās Ērģemes pagastskolā, Valkas apriņķa skolā un Pērnavas ģimnāzijā. Studējot medicīnu Tērbatas Universitātē (1988-1894), Andrejs Skuja kopā ar Jāni Ērmani, Jāni Kauliņu, Kārli Kasparsonu, Augustu Krumbergu, Jāni Lasmani, Reinholdu Liepiņu un Eduardu Veidenbaumu minēts starp studentu 1888. gada 10.novembrī dibinātās „Literāriski – zinātniskās biedrības” (tā sauktās Pīpkalonijas) organizētājiem.
Pēc studiju beigšanas strādāja par Rīgas skolu ārstu (1899-1913), sanitārārstu (1915-1919). Pēc Pirmā pasaules kara beigām 1919. gadā kļuva par Rīgas Pilsētas 1. slimnīcas ārstu. 

1922. gadā pēc iestāju lekcijas "Konstitūcijas problems ārstniecībā" nolasīšanas viņu ievēlēja par Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes privātdocentu. 1925. gadā viņš iesniedza fakultātes padomei izvērtēšanai savu zinātnisko apcerējumu "Septiskas slimības un viņu ārstēšana", tika ievēlēts par LU Hospitālās terapijas katedras vadītāju (1925-1927).
1939. gada vācbaltiešu pārcelšanās laikā viņš devās uz Vācijas okupēto Polijas daļu. Miris 1950. gadā Vācijā.

## Apbalvojumi
* Triju Zvaigžņu ordenis, 3. šķira (1931)

## Atsauces
Osteoblasti

**Osteoblasti** ir šūnas ar vienu kodolu, kas sintezē kaulaudus. Osteoblasti ir specializētas, augstu diferenciētas un veidojušās no mezenhīmas šūnām. Tie sintezē ļoti blīvu kolagēnu un citas papildus olbaltumvielas, piemēram, osteokalcīnu un osteopontīnu. Sintezētās vielas veido kaula organisko daļu. Osteoblasti veido uz kalcija un fosfāta bāzes minerālus, kas tiek izgulsnēti organiskajā daļā, nodrošinot kaulu cietību. Tie piedalās arī fizioloģiskajā homeostāzē, lai nodrošinātu optimālu kalcija un fosfātu līmeni. Kaula veidošanās laikā osteoblasti funkcionē novietojošies grupās, jo individuālas šūnas nespēj sintezēt kaulu. Šīs kaulu grupas kopā ar veidoto kaulu sauc par osteonu.

## Uzbūve
Osteoblastiem ir nenoteikta forma, to diametrs ir 15-20 mikrometri. Šūnā ekscentriski atrodas apaļš vai ovāls kodols ar lielu kodoliņu. Citoplazmā redzams labi attīstīts graudainais endoplazmatiskais tīkls, kas norāda uz aktīvo proteīnu sintēzi šūnā. Tajos ir arī liela bāziskās fosfatāzes aktivitāte, kas veicina fosfātu izgulsnēšanos kaulaudu šūnstarpas vielā.. Osteoblastu plazmolemmai ir daudz receptoru — D vitamīna, retinoskābes, parathormona, glikokortikoīdu, tranformējošā augšanas faktora , insulīnam līdzīgā augšanas faktora u.c.

## Fizioloģija
Tie izstrādā:
* Kaulaudu šūnstarpas vielu (bāzisko fosfatāzi un kolagēnu I)
* Amorfās vielas komponentus — hialuronskābi, hondroitīnsulfātus, keratosulfātus, saistošos proteīnus un proteoglikānu serdes olbaltumus.
* Biglikānu, kas ir glikoproteīns, kam ir nozīme šūnu un amorfās vielas mijiedarbībā un šūnu proliferācijā.
* Dekorīnu
* Osteopontīnu, kam nozīme mineralizācijas procesā, bez tam tas saista osteoklastus uz kaula virsmas.
* Oseonektīnu, kas saista visus pamatvielas komponentus un šūnas.
* Sialoproteīnu, kam ir nozīme kaulu mineralizācijā
* Dažādus fermentus

## Atsauces
Tīklu iela

**Tīklu iela** var būt:

* iela valstspilsētās:
** Tīklu iela — iela Jūrmalā.
** Tīklu iela — iela Liepājā.
** Tīklu iela — iela Rīgā.
* iela novadu pilsētās:
** Tīklu iela — iela Saulkrastu novada Saulkrastos.
* iela novadu apdzīvotās vietās:
** Tīklu iela — iela Limbažu novada Skultē.

## Skatīt arī
* Tīkls
Eduards Gartjē

**Eduards Gartjē** (), pareizāk, **Eduards Hartje** (, ; 1872-1959) bija vācbaltiešu izcelsmes pediatrs, Petrogradas Psihoneiroloģiskā institūta Bērnu katedras profesors (1914-1921), Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes profesors.

## Izcelsme
Uzvārds cēlies no lejasvācu vārda *Hartje*  ("sirsniņa"). Vecvectēvs Heinrihs Hartje kritis 1815. gada kaujā pie Vaterlo.  
Vectēvs drēbnieks Kārlis Hartje (1800–1884) bija dzimis Šoningas (*Schoningen bei Uslar*) ciemā Vestfālenē un ieceļojis Vidzemes guberņā, kur 1836. gadā apprecējās ar Pērnavas miesnieka meitu Amāliju Freibergu. Viņš nomainīja savu uzvārdu uz *Hartge* (*Carl Heinrich Hartge*).

## Dzīvesgājums
Eduards Gartjē dzimis 1872. gada 27. augustā Pērnavā tirgotāja Eduarda Aleksandra Hartjes (1843-) ģimenē. 
1874. gadā viņš kopā ar vecākiem pārcēlās uz dzīvi Pēterburgā. Studēja Pēterburgas kara medicīnas akadēmijā (-1896). Strādāja par ārštata ordinatoru Pēterburgas Sv. Marijas Magdalēnas slimnīcā (1896-1898). No 1898. gada viņš bija Semjonova-Aleksandra (*Семёновско-Александровский*) kara hospitāļa jaunākais ordinators, līdztekus Pēterburgas Kara medicīnas akadēmijas Bērnu klīnikas ordinators. 1900. gada 16. maijā aizstāvēja medicīnas doktora disertāciju.
Pēterburgas Kara medicīnas akadēmijas Bērnu klīnikas otrais asistents (1904), vecākais asistents (1907), privātdocents (1909).
No 1912. gada E. Gartjē bija Pastēra mazgadīgo bērnu klīniskās slimnīcas Terapeitiskās nodaļas vadītājs un neiznēsāto bērnu patversmes vadītājs. 1914. gadā viņš tika ievēlēts par Petrogradas Psihoneiroloģiskā institūta, vēlākā Valsts Medicīnas zinātņu institūta (*Государственний институт медицинских знаний*) Bērnu katedras profesoru.

Pēc Igaunijas Republikas nodibināšanas 1920. gada augustā profesors E. Gartjē iesniedza lūgumu viņam piešķirt Igaunijas pavalstniecību. 1921. gadā viņš ar ģimeni pārcēlās uz Tallinu, tad uz Rīgu. 1921. gadā tika ievēlēts par LU bērnu slimību profesoru, 1940. gadā par Bērnu slimību katedras vadītāju. Dzīvoja Margrietas ielā 16-1, Rīgā.

Otrā pasaules kara beigās 1944. gada rudenī Eduards Gartjē devās bēgļu gaitās uz Vāciju, pēc kara beigām dzīvoja Austrijā, no 1951. gada Lielbritānijā, lietojis franciskotu sava vārda formu *Édouard Gartier*.

Miris 1959. gadā Edinburgā, apglabāts Ņūvingtonas kapsētā (*Newington Cemetery*).

Viņa meita Melita Eiženija Adele Grīnberga (arī *Militsa Green*; 1912-1998) bija juriste, Ivana Buņina mantojuma pētniece.

## Atsauces
Jamaikas administratīvais iedalījums

[250px|thumbnail|[Jamaikas novietojums]]
**[[Jamaika]]s administratīvo iedalījumu** veido **14 pagasti**. Šie pagasti ir apvienoti **3 apgabalos**, kuriem gan nav administratīvas nozīmes. Visiem Jamaikas pagastiem ieti robeža gan pa sauszemi, gan arī pa jūras krastu. Pēc platības lielākais pagasts ir Sentena (1213 km²), savukārt mazākais — Kingstona (25 km²). Pēc iedzīvotāju skaita visvairāk apdzīvotais pagasts ir Sentendrūsa (573 369 iedzīvotāji), savukārt vismazāk iedzīvotāju ir Henoverā (69 533 iedzīvotāji).

## Administratīvo līmeņu shēma

## Apgabali

## Pirmā līmeņa administratīvais iedalījums

### Pagasti

## Atsauces
Liepavots

**Liepavots** bija avots Daugavas kreisā krasta kraujas vidusdaļā. Liepavots atradās Vīgantes parkā iepretim estrādei. Avots bija apmūrēts ar dolomīta akmeņiem.

Šī avota ūdenim tautā piedēvēja dziednieciskas īpašības. Liepavots kopā ar Staburagu appludināti 1966. gadā, Pļaviņu HES būvniecības laikā, veidojot ūdenskrātuvi.

## Skatīt arī
* Staburags

## Ārējās saites
* Liepavota attēli vietnē *Zudusī Latvija*
Ernsts Fērmanis

**Ernsts Fērmanis** (; 1872-1947) bija vācbaltiešu izcelsmes higiēnists, Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes profesors.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1972. gada 1. martā Pēterburgā Aleksandra Fērmaņa un viņa sievas Amālijas, dzimušas Štālas, ģimenē. Mācījās vācu Sv. Pētera ģimnāzijā Pēterburgā (1882-1889), studēja Tērbatas Universitātes medicīnas fakultātē (1889-1890) un Pēterburgas kara medicīnas akadēmijā (1890-1896).
Dienēja Krievijas Impērijas armijā kā kara ārsts Cehanovā un Varšavā, pēc tam kara flotes ārts Kronštatē (1901-1911). 1907. gadā aizstāvēja *dr. med.* grādu, strādāja kā asistents Lielkņazienes Jeļenas Pavnovnas ārstu tālākizglītības klīniskajā institūtā (1911-1914).

Pirmā pasaules kara laikā darbojās kā vecākais ordinators jūras kara flotes lazaretēs Tallinā (1914), Samsalā (1915), tad Tallinas karaostas sanitārajā inspekcijā (1916-1917). Igaunijas brīvības cīņu laikā dienēja Tallinas zemessardzē un Krievijas Ziemeļrietumu armijas sanitārajā inspekcijā (1918-1919). 1920. gadā strādāja par Tērbatas Universitātes Higiēnas institūta asistentu.

1921. gadā viņu ievēlēja par Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes docentu, vēlāk par higiēnas profesoru (1927) un mikrobioloģijas profesoru (1930). 1929.-1939. gadā profesors E. Fērmanis docēja mikrobioloģiju Higiēnas institūta Higiēnas un mikrobioloģijas katedras Mikrobioloģijas nodaļā Kronvalda bulvārī 9. Katedras darbinieki nodarbojās ar darba un ūdens higiēnas jautājumiem, pētīja Daugavas ūdens sastāvu, pievērsās tuberkulozes un vēdertīfa apkarošanai Latvijā.

1939. gadā vācbaltiešu izceļošanas laikā pārcēlās uz dzīvi okupētajā Polijā, kur bija ierēdnis Poznaņas medicīnas pētniecības iestādē (1940-1943). Pēc Otrā pasaules kara beigām dzīvoja Holšteinas zemē Rietumvācijā.

Miris 1947. gada 7. oktobrī Groshansdorfā (*Großhansdorf*) VFR.

## Darbi
* Higiēna. Mācības grāmata studentiem, ārstiem un skolotājiem. Rīga: Valters un Rapa, 1937. - 302 lpp.
* Cilvēka lipīgo slimību mikrobioloģija ar imunitātes mācību. Rīga: LU, 1940.

## Atsauces

*
Kaiju iela (Rīga)

**Kaiju iela** ir vietējas nozīmes iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Ķīpsalā. Tā sākas krustojumā ar Ķīpsalas un Zvejnieku ielu, virzās Ķīpsalas austrumu virzienā, iela beidzas krustojumā ar Balasta dambi, iepretīm Daugavai. Kopējais ielas garums - 290 metri, visā garumā klāta ar asfalta segumu un sastāv no divām braukšanas joslām (atsevišķās vietās brauktuve ir šaurāka). Gājēju ietve ielā izbūvēta tikai dažus metrus garā posmā pie ēkas ar adresi Ogļu iela 8. Ielā savrupmāju apbūve, taču Kaiju ielā reģistrētas vien divas adreses - Kaiju iela 2 un Kaiju iela 3.

## Ielas raksturojums
Kaiju iela ir 290 metrus gara vietējas nozīmes iela Ķīpsalas centrālajā daļā. Tā sākas krustojumā ar Zvejnieku ielu nepāra numuru pusē un Ķīpsalas ielu pāra numuru pusē un virzās austrumu virzienā kā samērā šaurs asfaltēts ceļš. Aiz Kaiju ielas 2. nama nepāra numuru pusē seko savienojums ar Mazo Kaiju ielu, dažus desmitus metru tālāk - arī ar Ogļu ielu, pēc kura tā mazliet pagriežas dienvidaustrumu virzienā un ir izbūvēta ar nelielu kāpumu. Kaiju iela beidzas krustojumā ar Balasta dambi, iepretīm Daugavai.

## Vēsture
Iela iezīmēta Rīgas plānā 1876. gadā kā iela bez nosaukuma, 1881. gadā piešķirts nosaukums Kaiju iela (*Möwen Strasse*). Līdz 20. gadiem apbūve un oficiāla numerācija divos gruntsgabalos, 30. gados Rīgas gruntsgabalu un ielu sarakstos uzrādīta kā iela bez oficiālas numerācijas. Vācu okupācijas laikā nosaukums *Möwenstrasse* (Kaiju iela). 

## Ielu savienojumi
Kaiju iela ir savienota ar šādām ielām:
* Zvejnieku iela (nepāra numuru pusē) / Ķīpsalas iela (pāra numuru pusē)
* Mazā Kaiju iela (T veida krustojums)
* Ogļu iela
* Balasta dambis (T veida krustojums)

## Skatīt arī
* Ķīpsala
Vasilijs Kļimenko

**Vasilijs Kļimenko** (, dzimis , miris ) bija ukraiņu izcelsmes internists un infekcionists, Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes profesors.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1868. gada 13. aprīlī Odesā kara inženiera Nikolaja Kļimenko ģimenē. Līdz 1893. gadam studēja Pēterburgas kara medicīnas akadēmijā. Strādāja par kara ārstu (1893—1900), 1895. gadā aizstāvēja *Dr. med.* grādu. Papildinājās Cīrihes Pedagoģiskajā institūtā (1901—1903) un Bernes bakterioloģiskajā institūtā (1904).
Sākoties krievu—japāņu karam, V. Kļimenko 1904. gadā atgriezās Krievijas impērijā, vadīja Čitas Sarkanā Krusta lazareti. Pēc kara beigām bija Pēterburgas eksperimentālās medicīnas institūta asistents (1905—1913), vēlāk nodaļas vadītājs (1913—1918). Līdztekus privātdocents Pēterburgas Kara medicīnas akadēmijā (1908) un Nikolaja bērnu slimnīcas nodaļas vadītājs (1909—1915).
Krievijas pilsoņu kara laikā medicīniskās bakterioloģijas profesors Samaras Universitātē (1919).

1920. gadā V. Kļimenko emigrēja uz Latviju, 1921. gada 15. augustā tika ievēlēts par LU iekšķīgo un lipīgo slimību profesoru un Latvijas Universitātes medicīnas fakultātes Iekšķīgo slimību diagnostikas un propedeitikas katedras vadītāju. Pensionējās 1938. gadā.

Miris 1941. gada 19. oktobrī, apglabāts Pokrova kapos.

## Atsauces
Tīklu iela (Rīga)

**Tīklu iela** ir vietējas nozīmes iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Ķīpsalā. Tā sākas pie Matrožu ielas, kas ir ielas turpinājums Ķīpsalas ziemeļu virzienā (turpat atrodas arī savienojums ar Zvejnieku ielu, kura savukārt ir Matrožu ielas turpinājums Ķīpsalas dienvidu virzienā), virzās Ķīpsalas austrumu virzienā, iela beidzas kā strupceļš iepretīm Daugavai blakus SIA „Rīgas tilti” administrācijas ēkai. Kopējais ielas garums - 200 metri, visā garumā klāta ar asfalta segumu. Sastāv no divām braukšanas joslām, gar ceļa malām nav izbūvētas gājēju ietves. Posms no Matrožu ielas līdz Zvejnieku ielai klasificējams kā pilsētas nozīmes. Ielā sastopama pamatā mazstāvu dzīvojamo ēku apbūve. Tīklu iela ir viena no retajām Rīgas ielām, kurā nav reģistrēta neviena adrese.

## Ielas raksturojums
Tīklu iela ir 200 metrus gara vietējas nozīmes iela Ķīpsalas apkaimes ziemeļu daļā. Tā sākas pie Matrožu ielas, kas ir ielas turpinājums Ķīpsalas ziemeļu virzienā, un virzās austrumu virzienā kā asfaltēts ceļš. 40 metrus tālāk seko savienojums ar Zvejnieku ielu, kuru var uzskatīt par Matrožu ielas turpinājumu Ķīpsalas dienvidu virzienā. Nākamais krustojums ielai ir ar Ogļu ielu, pēc kura 60 metrus tālāk tā izbeidzas kā strupceļš iepretīm Daugavai blakus iežogotai saimnieciskās darbības teritorijai vienā pusē un SIA „Rīgas tilti” administrācijas ēkai otrā pusē.

## Vēsture
Iela iezīmēta Rīgas plānā 1876. gadā, Rīgas ielu sarakstā kopš 19. gadsimta 80. gadiem ar nosaukumu Tīklu iela (*Netz Strasse*). Iela veda no Matrožu ielas līdz vēlāk likvidētajam Balasta dambja posmam. Līdz 1940. gadam apbūve un oficiāla numerācija tikai vienā gruntsgabalā (nr. 1). Vācu okupācijas laikā nosaukums *Netzstrasse* (Tīklu iela). 

## Ielu savienojumi
Tīklu iela ir savienota ar šādām ielām:
* Matrožu iela (ielas turpinājums Ķīpsalas ziemeļu virzenā)
* Zvejnieku iela (T veida krustojums, Matrožu ielas turpinājums Ķīpsalas dienvidu virzienā)
* Ogļu iela

## Infrastruktūra
### Sabiedriskais transports
2014. gada 10. martā tika slēgts vienīgais sabiedriskā transporta maršruts uz Ķīpsalas ziemeļu daļu - 277. minibusa maršruts. 
Tā vietā atklāja 57. autobusu maršrutu no pilsētas centra pa Vanšu tiltu līdz bijušajam minibusu galapunktam Matrožu ielā salas ziemeļos. Maršrutā iekļauta arī lielākā daļa Tīklu ielas, posms no Matrožu ielas līdz Ogļu ielai. Darba dienās autobusi kursē tikai rīta un vakara stundās, brīvdienās - no plkst. 8:30 līdz plkst. 18:00. Ielā neatrodas sabiedriskā transporta pieturvietas.

## Skatīt arī
* Ķīpsala

## Atsauces
Mazā Kaiju iela

**Mazā Kaiju iela** ir neliela iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Ķīpsalā. Tā sākas krustojumā ar Kaiju ielu, virzās Ķīpsalas ziemeļrietumu virzienā un beidzas krustojumā ar Zvejnieku ielu. Kopējais ielas garums — 125 metri, visā garumā klāta ar asfalta segumu un sastāv no divām braukšanas joslām, gājēju ietve ielā nav izbūvēta. Ielas vienā pusē savrupmāju apbūve, otra puse — neapbūvēta. Eksistē tikai divas adreses — Mazā Kaiju iela 1 un Mazā Kaiju iela 3.

## Ielas raksturojums
Mazā Kaiju iela ir 125 metrus gara ieliņa Ķīpsalas centrālajā daļā. Tā sākas krustojumā ar Kaiju ielu un virzās ielokā ziemeļrietumu virzienā kā samērā šaurs asfaltēts ceļš. Mazā Kaiju iela beidzas krustojumā ar Zvejnieku ielu, iepretim Rīgas Starptautiskās skolas (Zvejnieku iela 12) autostāvvietai.

## Vēsture
Iela minēta Rīgas ielu sarakstā kopš 19. gadsimta 80. gadu beigām ar nosaukumu Mazā Kaiju iela (*Kleine Möwenstrasse*). Līdz 1940. gadam apbūve un oficiāla numerācija vienā gruntsgabalā (ar divām adresēm nr. 1, 3).

## Ielu savienojumi
Mazā Kaiju iela ir savienota ar šādām ielām:
* Kaiju iela (T veida krustojums)
* Zvejnieku iela (T veida krustojums)

## Skatīt arī
* Ķīpsala

## Atsauces
Limfocīti

[thumb|right|250px|[Skenējošais elektronmikroskops|Skenējošā elektronmikroskopa cilvēka limfocīta attēls]]
**Limfocīti** (no limfa + , *kytos* — 'šūna') ir mugurkaulnieku galvenās imūnšūnas. Tiek izdalītas vairākas populācijas, kur katrai ir sava loma imunitātes veidošanā. Pie subpopulācijām pieder T limfocīti, B limfocīti un dabīgās galētājšūnas. T limfocīti atbild par citotoksisko (šūnu iznīcinošo) specifisko imunitāti, dabīgās galētājšūnas par citotoksisko nespecifisko imunitāti, bet B šūnas par humorālo specifisko imunitāti, kas saistīta ar antivielu veidošanu pēc saskarsmes ar noteiktu antigēnu. Limfocīti veido aptuveni 20% no visiem leikocītiem.

## Klasifikācija
Trīs lielās limfocītu populācijas ir T limfocīti, B limfocīti un dabīgās galētājšūnas. Visiem limfocītiem raksturīgs liels kodols.

### T limfocīti un B limfocīti
T limfocīti (tīmusa šūnas) un B limfocīti (kaulu smadzeņu šūnas) ir galvenā daļa, kas veido specifisko imunitāti. T šūnas ir saistītas ar šūnu mediēto imunitāti, bet B šūnas ar humorālo imunitāti jeb antivielu veidošanu. T un B limfocītu funkcija ir atpazīt specifiskus svešos antigēnus, kas ķermenī nav normāli sastopami. Antigēni var būt jebkura sveša viela, kas izraisa imūnās reakcijas, visbiežāk tie ir mikroorganismi. Antigēnu atpazīšana notiek saistībā ar procesu, kas tiek saukts par antigēnu prezentēšanu. Šī procesa rezultātā T un B limfocīti tiek apmācīti atpazīt un iznīcināt antigēnu. Piemēram, B šūnas veidos specifiskas antivielas, kas reaģēs tieši ar konkrēto antigēnu, to pārklās un atvieglos tā atpazīšanu un iznīcināšanu. Savukārt T limfocītu subpopulācija Th šūnas (*T helper cells*) veido citokīnus, kas regulē imūnos procesus, bet T citotoksisko šūnu subpopulācija satur toksiskas granulas, kas var izraisīt inficēto šūnu nāvi. Pēc antigēna iznīcināšanas T un B limfocīti parasti veido atmiņas šūnas, kas paātrinās imūno atbildi, ja nākotnē organisms atkal saskarsies ar noteiktu antigēnu.

### Dabīgās galētājšūnas
Dabīgās galētājšūnas (naturālie killeri jeb NK šūnas) pieder pie nespecifiskās imūnās sistēmas un tās pasargā gan no audzēju, gan vīrusu inficētajām šūnām. Dabīgās galētājšūnas atpazīst svešās vai inficētās šūnas pēc virsmas molekulas — MHC I (*major histocompatibility complex*). Dabīgās galētājšūnas tiek aktivētas ar interferonu palīdzību. Aktivētās dabīgās galētājšūnas izlaiž citotoksiskas (šūnu iznīcinošas) granulas, kas iznīcina izmainītās šūnas. Tām nav obligāti nepieciešama aktivācija, lai iznīcinātu šūnas, kam trūkst MHC I molekulas.

## Virsmas marķieri
Uz limfocītu virsmas atrodas hormonu, hemotakses faktoru, augšanas faktoru, interleikīnu, leikotriēnu, prostaglandīnu un citu molekulu receptori, audu saderības antigēni un starpšūnu adhēzijas molekulas. Ka arī katram limfocītu veidam ir specifiskie CD receptori.

## Atsauces
Oranža

**Oranža** () vai **Oranje** () ir garākā Dienvidāfrikas upe. Sākas Drakonu kalnos Lesoto, augštecē plūst kā **Senķu** *(Senqu)* dienvidrietumu virzienā. 
Iztekot līdzenumā, tā pagriežas uz ziemeļrietumiem un uzņem savu garāko pieteku Vālu, kas ir par 200 km garāka nekā pašas Oranžas augštece. Tālāk Oranža plūst rietumu virzienā, veidojot Dienvidāfrikas un Namībijas robežu. Ieplūst Atlantijas okeānā pie Oranjemindes, veidojot lagūnveida estuāru. Upē vairāki ūdenskritumi, ievērojamākais no kuriem ir Auhrabīsas ūdenskritums, ap kuru izveidots nacionālais parks. Vidustecē izbūvēta Harīpas ūdenskrātuve. Upei nosaukumu devis skotu izcelsmes holandiešu naturālists Roberts Jakobs Gordons par godu Nīderlandes Orānas-Nasavas dinastijas karaļnamam.

## Ārējās saites
Jeļena Aladžanova

**Jeļena Aladžanova** (, dzimusi , mirusi 1984. gadā) bija Bauskā dzimusi krievu māksliniece. 

Dzimusi inženiera ģimenē. Lielāko daļu no mūža nodzīvojusi Sanktpēterburgā (tolaik Ļeņingrada). 1922. gadā iestājās Ļeņingradas Augstākajā mākslinieciski-tehniskajā institūtā  (VHUTEIN), kur mācījās pie Kuzjmas Petrova-Vodkina. Bez gleznošanas strādājusi arī par mākslinieci kinostudijā un piedalījusies Sanktpēterburgas piļu restaurācijas darbos.

## Ārējās saites
*Aladžanova portālā ''LeningradArt.com''
Hodonīna

**Hodonīna** () ir pilsēta Čehijā pie Morāvas upes, Dienvidmorāvijas apgabala Hodonīnas apriņķa centrs pie valsts robežas ar Slovākiju.

## Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1046. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā pie pilsētas atradās vācu koncentrācijas nometne Morāvijas romu iedzīvotājiem. Kopš 1993. gada — Čehijā.

## Ekonomika
Pilsētas apkaimē atrodas vīnkopības rajons.

## Tūrisms
Netālu no pilsētas atrodas 51,8 kilometru garais Tomāša Batjas pirms Otrā pasaules kara izbūvētais kanāls (*Baťův kanál*), kas mūsdienās tiek izmantotots rekreācijai.

## Cilvēki
Hodonīna ir Čehoslovākijas pirmā prezidenta Tomāša Garika Masarika (*Tomáš Garrigue Masaryk*, 1850-1937) dzimtā pilsēta. Pilsētā dzimis arī futbolists Ondržejs Mazuhs (*Ondřej Mazuch*, 1989), hokejists Vāclavs Nedomanskis (*Václav Nedomanský*, 1944) un vieglatlēts Vītezslavs Veselijs (*Vítězslav Veselý*, 1983).

## Atsauces

## Ārējās saites
Lizuma muiža

**Lizuma muiža** () ir muiža Lizuma pagastā, Gulbenes novadā, Latvijā. Pati muiža ir vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis, muižas pils — valsts nozīmes arhitektūras piemineklis.

Muižas kungu māja celta 1864. vai 1854. gadā gotiskā stilā, 19. gadsimta vidū pārbūvēta neogotikas stilā. Muiža piederēja baronam F. fon Volfam. Mūra ēkai ir divi stāvi, ziemeļrietumu stūrī piebūvēts septiņstūrains tornis ar piramidālu augšdaļu. Kungu mājā vairākās telpās saglabājusies mākslinieciskā apdare. Līdz mūsdienām saglabājusies ir arī klēts un citas saimniecības ēkas. Pašlaik tajā darbojas Lizuma pamatskola, lai gan muižas remonta laikā 2025./2026. gadā tā pārvietota uz Rankas pamatskolas telpām.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Lizuma pils
* Latvijas piļu un muižu asociācija
* ''Vietas.lv''
Stāmerienas pils

**Stāmerienas pils** () ir muižas pils Stāmerienas pagasta Vecstāmerienā, Gulbenes novadā, Latvijā. Muiža līdz 20. gadsimta 30. gadu beigām piederēja baroniem fon Volfiem.

## Vēsture
thumb|250px|1905. gada revolūcijas laika nodedzinātā Stāmerienas muižas pils
thumb|250px|Atjaunotā Stāmerienas muižas pils no parka puses (1918)
1765. gadā nodibināta Stāmeres pusmuiža, kas 1809. gadā, kas, atdaloties no Vecgulbenes muižas, kļuva par patstāvīgu muižu. Apbūve sāka veidoties 19. gadsimta sākumā. 1887. gadā muižas teritorijā minēta baznīca, kungu māja, vairākas saimniecībasēkas, ūdensdzirnavas, trīs skolas, veikals, četri krogi un vairākas citas ēkas. 1897. gadā te uzcelta linu apstrādes fabrika.

1905. gada revolūcijas laikā pils nodedzināta, 1908. gadā atkal atjaunota. 1930. gados muižas pilī vairākas reizes uzturējās itāliešu rakstnieks Džuzepe Tomazi di Lampedūza. 1945. gadā pilī ierīkots lauksaimniecības tehnikums, no 1964. līdz 1992. gadam Stāmerienes muižas pilī atradās padomju saimniecības "Stāmeriena" kantoris un ciema (vēlāk pagasta) padome. 2001. gadā tika uzsākta pils restaurācija, tomēr muižas pils atjaunošanu kavēja ilgstošs juridisks strīds starp tās nomnieku Andreju Vīcupu un Gulbenes novada (iepriekš Stāmerienas pagasta) pašvaldību. Pēc tiesvedības 2016. gadā par pils apsaimniekotāju kļuva Gulbenes novada pašvaldība, bija plānots, ka uz pili pārcelsies Stāmerienas tūrisma informācijas centrs.

2017. gadā tika uzsākta ēkas jumta, logu un fasādes restaurācija. Pēc restaurācijas 2019. gada novembra beigās tika atklāts Stāmerienas pils atjaunotais vēsturiskais ārējais veidols, kā arī multimediālā ekspozīcija par Volfu dzimtu un lielformāta fotoizstāde par pils vēsturi. Pili pārvalda Gulbenes novada pašvaldības aģentūras “Gulbenes tūrisma un kultūrvēsturiskā mantojuma centrs” struktūrvienība “Stāmerienas pils”.

2020. gadā Stāmerienas pils ieguva 2. vietu skatē "Gada labākā būve Latvijā 2019" nominācijā "Restaurācija". 2021. gadā Stāmerienas pils saņēma augstāko apmeklētāju novērtējumu Kultūras ministrijas informatīvajā kampaņā “Atrastā Latvija”.

## Pils apraksts
Muižas pils sākumā (1843. vai 1852. gadā) uzcelta neogotikas stilā, 1870.—1880. gados tā pārbūvēta neorenesanses stilā. Pilij ir divi stāvi, pati ēka ir asimetriska ar kvadrāta plāna torni, galvenās fasādes labajā pusē atrodas mazāks tornītis. Starp torņiem esošās sienas vidū galvenās ieejas portāls ar fon Volfu dzimtas ģerboni.

Mūsdienās muižas teritorijā atrodas muižas pils, klēts, dažas saimniecības ēkas. Netālu Stāmerienas pareizticīgo baznīca. Ap pili starp Stāmerienas un Pogas ezeru izveidots ainavu parks 28,4 ha platībā pēc vēdekļveida principa.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Mājaslapa
* Latvijas piļu un muižu asociācija
* ''Vietas.lv''
Gvatemalas administratīvais iedalījums

[250px|thumbnail|[Gvatemalas novietojums]]
**[[Gvatemala]]s administratīvo iedalījumu** veido **22 departamenti** (spāņu: *departamentos*), kas sīkāk sadalās **334 municipalitātēs**. Pēc platības lielākais departaments ir Petana (35 854 km²), savukārt mazākais — Sakatepekesa (465 km²). Pēc iedzīvotāju skaita visapdzīvotākais departaments bija Gvatemala (3 156 284 iedzīvotāji), bet vismazāk apdzīvotais — El Progreso (158 092 iedzīvotāji).

## Administratīvo līmeņu shēma

## Pirmā līmeņa administratīvais iedalījums

### Departamenti

## Atsauces
Enkura iela

**Enkura iela** ir vietējas nozīmes iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Ķīpsalā. Tā sākas krustojumā ar Balasta dambi iepretim Daugavai, virzās Ķīpsalas rietumu virzienā, iela beidzas pie Zunda, ar brauktuvi ir savienota ar Ģipša ielu. Kopējais ielas garums ir 430 metri. Sastāv no divām braukšanas joslām. Ielā pārsvarā mazstāvu dzīvojamo ēku apbūve.

## Ielas raksturojums
Enkura iela ir 380 metrus gara vietējas nozīmes iela Ķīpsalas centrālajā daļā. Kopējais ielas garums ir 430 metri, tā posmā no Balasta dambja līdz Zvejnieku ielai klāta ar asfalta segumu, šajā posmā pāra numuru pusē izbūvēta gājēju ietve (izņemot posmu pie ēkas Zvejnieku ielā 14a, nepāra numuru pusē — ietve no Balasta dambja līdz Ogļu ielai), atlikušajā ielas daļā — grants segums. Tā sākas krustojumā ar Balasta dambi iepretīm Daugavai un virzās rietumu-ziemeļrietumu virzienā kā asfaltēts ceļš. Ielas sākumdaļā nepāra numuru pusē atrodas „Ģipša fabrikas” dzīvojamo ēku un restorāna komplekss (adrese Balasta dambis 70), pēc kura seko krustojums ar Ogļu ielu, aiz kura iela pagriežas vairāk rietumu virzienā un ir izbūvēta ar kritumu. Nākamais krustojums ielai ir ar Zvejnieku ielu, tālāk iela turpinās kā grantēts ceļš, kas pieved pie vairākām dzīvojamajām ēkām un klostera. Enkura iela beidzas pie Daugavas attekas Zunda, ar brauktuvi ir savienota ar Ģipša ielu.

## Vēsture
Iela iezīmēta Rīgas plānā 1876. gadā kā iela bez nosaukuma. 1881. gadā piešķirts nosaukums Enkura iela (*Anker Strasse*). Līdz 1940. gadam apbūve un oficiāla numerācija septiņos gruntsgabalos. Vācu okupācijas laikā nosaukums *Ankerstrasse* (Enkura iela). Pēckara gados iela minēta arī ar nosaukumu **Enkuru iela**.

Daugavmalā, iepretī Enkura ielai, līdz 40. gadiem atradās Ķīpsalas tvaikonīšu piestātne. Enkura ielas un Balasta dambja stūrī 30. gados atradās Ķīpsalas laikrakstu kiosks.

Enkura ielā 1 1930. gados dzīvoja Ķīpsalas smagais ormanis Ansis Krieviņš. Enkura ielā 6a 1920.—1930. gados darbojās rēdera Kārļa Purmaļa liellaivu un velkoņu transporta uzņēmuma kantoris.

## Ielu savienojumi
Enkura iela ir savienota ar šādām ielām:
* Balasta dambis (T veida krustojums)
* Ogļu iela
* Zvejnieku iela

## Infrastruktūra

### Reliģiskas iestādes
* Enkura ielā 9 atrodas Bezvainīgās Vissvētākās Jaunavas Marijas māsu kalpoņu klosteris.

## Skatīt arī
* Ķīpsala
* Enkuru iela

## Atsauces
Hondurasas administratīvais iedalījums

[thumbnail|[Hondurasas novietojums]]
**[[Hondurasa]]s administratīvo iedalījumu** veido **18 departamenti** (spāņu: *departamentos*), kas sīkāk iedalās **298 municipalitātēs** (spāņu: *municipalidades*). Katru departamentu vada gubernators, kuru ieceļ Hondurasas prezidents. Gubernators pārstāv izpildvaru, šajā reģionā papildus darbojas kā starpnieks starp pašvaldībām un dažādām valsts iestādēm; risina problēmas, kas rodas starp pašvaldībām; pārrauga cietumus savā departamentā. Pēc platības lielākais ir Olančo departaments (24 351 km²), savukārt mazākais — Baijas Salas departaments (261 km²). Pēc iedzīvotāju skaita visvairāk apdzīvotais ir Kortesa departaments (1 570 291 iedzīvotājs), bet vismazāk iedzīvotāju dzīvo Baijas Salas departamentā (49 158 iedzīvotāji).

## Teritorijas vēsturiskā attīstība
* 1825. gads — pēc Konstitucionālā kongresa rīkojuma Hondurasa tika sadalīta 7 daļās: Komajagva, Santabarbara, Tegusigalpa, Čoluteka, Joro, Olančo un Grasjasa (vēlāk tika pārdēvēta par Lempiru). 
* 1834. gads — ārkārtas Satversmes sapulce samazināja departamentu skaitu līdz četriem, taču šis stāvoklis ilgi nesaglabājās, un 1825. gada Hondurasas sadalījums palika spēkā.
* 1869. gads — kongress izveidoja vairākus departamentus Lapasa (no Komajagvas), Elparaiso (no Tegusigalpas un Olančo), Kopana (no Grasjasas), un Lamoskvitija (no Joro).
* 1872. gads — izveidots Baijas salu departaments.
* 1881. gads — tika atdalīta daļa no Joro un Lamoskvitijas departamentiem un izveidots Kolonas departaments.
* 1883. gads — tika atdalīta daļa no Lapasas un Grasjasas departamentiem un izveidots Intibukas departaments.
* 1893. gads — izveidoti Valles (no Čolutekas) un Kortesa (no Santabarbaras) departamenti.
* 1902. gads — tika atdalīta daļa no Joro un Kolonas departamentiem un izveidots Atlantīdas departaments.
* 1906. gads — no Kopanas departamenta tika atdalīta teritorija un izveidots Okotepekes departaments.
* 1957. gads — no Kolonas departamenta tika atdalīta teritorija un izveidots Grasjasadjosas departaments.

## Administratīvo līmeņu shēma

## Pirmā līmeņa administratīvais iedalījums

### Departamenti

## Atsauces
Vēstule meitenei

**"Vēstule meitenei"** ir Normunda Rutuļa un Hans Antehed sadarbības albums, kas tapis 2014. un 2015. gadā. Aranžējumu autors Hans Antehed. Producēja Hans Antehed un Normunds Rutulis. Ieraksts veikts Niklas Widen studijā, Upsālā, Zviedrijā un Kristapa Krievkalna studijā Rīgā. 
Albuma ierakstā piedalījās dziedātāja Katrīna Cīrule. Miksēja Armands Treilihs. Skaņas apstrādi veidoja Normunds Rutulis.
Albums publicēts 2015. gada 30. septembrī un prezentēts 23 koncertu ciklā pa visu Latviju.

## Dziesmu saraksts

## Atsauces

## Ārējās saites
* Rutulis, Cīrule un Anteheds ieraksta jaunu «Dzel manī sauli» versiju
Zvejnieku iela

**Zvejnieku iela** var būt:

* iela valstspilsētās:
** Zvejnieku iela — iela Jelgavā.
** Zvejnieku iela — iela Jūrmalā.
** Zvejnieku iela — iela Rīgā.
** Zvejnieku iela — iela Ventspilī.
* iela novadu pilsētās:
** Zvejnieku iela — iela Jēkabpils novada Jēkabpilī.
** Zvejnieku iela — iela Valmieras novada Valmierā.
** Zvejnieku iela — iela Krāslavas novada Krāslavā.
** Zvejnieku iela — iela Kuldīgas novada Skrundā.
** Zvejnieku iela — iela Limbažu novada Ainažos.
** Zvejnieku iela — iela Limbažu novada Salacgrīvā.
** Zvejnieku iela — iela Limbažu novada Limbažos.
** Zvejnieku iela — iela Ludzas novada Ludzā.
** Zvejnieku iela — iela Ogres novada Ikšķilē.
** Zvejnieku iela — iela Saldus novada Saldū.
** Zvejnieku iela — iela Saulkrastu novada Saulkrastos.
* iela novadu apdzīvotās vietās:
** Zvejnieku iela — iela Ādažu novada Carnikavas pagasta Carnikavā
** Zvejnieku iela — iela Tukuma novada Lapmežciema pagasta Ragaciemā
** Zvejnieku iela — iela Jelgavas novada Kalnciema pagasta Kaļķī.
** Zvejnieku iela — iela Ķekavas novada Ķekavas pagasta Vimbukrogā
** Zvejnieku iela — iela Talsu novada Mērsraga pagasta Mērsragā
** Zvejnieku iela — iela Ogres novadā Ogresgala pagasta Ciemupē
** Zvejnieku iela — iela Talsu novada Rojas pagasta Rojā.
** Zvejnieku iela — iela Dienvidkurzemes novada Dunikas pagasta Ječos

## Skatīt arī
* Zvejnieku aleja
* Mazā Zvejnieku iela
* Zvejnieks
Sunākste

**Sunākste** ir ciems Aizkraukles novada Sunākstes pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta vidusdaļā Lauces krastā autoceļu V956 un V926 krustojumā  no Jaunjelgavas un  no Rīgas. Sunākstē atrodas pagasta pārvalde, pamatskola, saieta nams, bibliotēka, pasts, veikals. Apdzīvotā vieta izveidojusies pie Sunākstes pagastnama un skolas; izaugusi Latvijas PSRlaikā kā kolhoza «Sunākste» centrālais ciemats.

## Vēsture
left|thumb|100px|Sunākstes dziedāšanas svētku programma (1873).
Uzskata, ka jau Livonijas ordeņa Sēlpils fogtejas laikā 1516. gadā Frīdrihs fon Plāters Sunākstē dibinājis vikāriju, bet 1570. gadā, pirmā Kurzemes un Zemgales hercoga Gotharda Ketlera laikā, celta senākā Sunākstes baznīca. Apvienotajai draudzei 1742. gadā ar mācītāja Radecka gādību uzcēla jaunu Sēlpils-Sunākstes draudzes koka baznīcu, kas līdz 1816. gadam atradās tagadējā Sunākstes pagastā pie senā ceļa uz Koknesi mūsdienu „Zvanītāju” māju vietā. Tajā no 1766. līdz 1796. gadam sprediķoja Vecais Stenders un vēlāk viņa dēls Jaunais Stenders. 1816. gada augustā, tuvējam Pīrāgu krogam aizdegoties, liesmās aizgāja bojā arī Sunākstes baznīca.

Pēc I Vispārīgajiem latviešu Dziedāšanas svētkiem mācītājs Kārlis Gotlobs Stenders 1873. gada 22. augustā 10 priekšpusdienā atjaunotajā Sunākstes baznīcā, pēc tam pie G. F. Stendera kapa un mācītājmuižas parka audzē sarīkoja dziedāšanas svētkus, kurā piedalījās astoņi kori no sešām Kurzemes guberņas Sēlpils draudzes novada dziedāšanas biedrībām ar aptuveni 200 dziedātājiem. 
Sunākstes mācītājmuižas birztalā risinājās dziesmu kari un pirmo vietu ieguva Sunākstes jauktais koris. “Latviešu Avīzes” un “Mājas Viesis” ziņoja, ka svētkos bijuši pieci līdz seši tūkstoši klausītāju.

Pēc Kurzemes tautskolu pārskata 1875. gadā Sunākstes draudzes skolās mācījās 241 skolēns.
Tagadējais Sunākstes ciems izveidojies pie 1878. gadā uzbūvētās Lielsunākstes Piksteres pagasta skolas.
## Iedzīvotāji
### Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.

## Atsauces
Staburags (nozīmju atdalīšana)

**Staburags** var būt:
* Staburags — klints Daugavas krastā
* Staburags — apdzīvota vieta Staburaga pagastā
* Staburags — dzelzceļa pietura
*"Staburags" – Aizkraukles un tās apkārtnes laikraksts, kas iznāk divreiz nedēļā

## Skatīt arī
* Staburadze

## Atsauces
Staburags (ciems)

**Staburags**, agrāk arī **Vīgante**, ir ciems Aizkraukles novada Staburaga pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta ziemeļrietumos Daugavas krastā netālu no autoceļa P76  no novada centra Aizkraukles un  no Rīgas. Staburagā atrodas pagasta pārvalde, saieta nams, bibliotēka, pasts, veikals. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Vīgantes muižas *(Stabben)* centru, izaugusi pēckara gados kā ciema padomes un kolhoza «Staburags» centrālais ciemats. Pirms Pļaviņu ūdenskrātuves uzpludināšanas 1 km lejpus ciemam atradās gleznainā Staburaga klints. Vīgantes parkā (aizsargāts kopš 1987. gada) aug 29 vietējās un 51 introducētā koku un krūmu suga.

## Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.

## Atsauces
Salvadoras administratīvais iedalījums

[250px|thumbnail|[Salvadoras novietojums]]
**[[Salvadora]]s administratīvo iedalījumu** veido **14 departamenti** (spāņu: *departamentos*), kas sīkāk iedalās **262 municipalitātēs** (spāņu: *municipios*). Pēc platības lielākais departaments ir Usulutanas departaments (2130,4 km²), bet mazākais — Kuskalānas departaments (756.2 km²). Pēc iedzīvotāju skaita lielākais departaments ir Sansalvadoras departaments (1 740 847 iedzīvotāji), bet mazākais — Morasanas departaments (199 519 iedzīvotāji).

## Administratīvo līmeņu shēma

## Pirmā līmeņa administratīvais iedalījums

### Departamenti

## Atsauces
Interešu izglītība

**Interešu izglītība** ir bērna vai jaunieša iespēja attīstīt savu radošo potenciālu, lietderīgi pavadīt brīvo laiku, gūt jaunu pieredzi un iemaņas.

Latvijas Izglītības likumā noteikts, ka interešu izglītība ir "personas individuālo izglītības vajadzību un vēlmju īstenošana neatkarīgi no vecuma un iepriekš iegūtās izglītības".

## Interešu izglītības īstenotāji
Interešu izglītības programmu īstenošanu galvenokārt veic interešu izglītības iestādes un vispārizglītojošās skolas.
Interešu izglītības iestādēs, atšķirībā no vispārizglītojošām skolām, parasti intensīvs darbs noris arī vasaras mēnešos, piedāvājot savādākas šī darba organizācijas formas, piemēram, dažādas nometnes, radošās darbnīcas, spēļu istabas.

## Interešu izglītības mērķi
* attīstīt bērnu un jauniešu spējas un talantus; 
* nodrošināt iespējas realizēt radošu pašizpausmi, attīstīt individualitāti; 
* sniegt iespējas lietderīgi pavadīt brīvo laiku; 
* veicināt preventīvo darbu jauniešu uzvedības negatīvu tendenču novēršanai; 
* nodrošināt ievirzi karjeras izvēlē; 
* dot papildizglītību, derīgu praktiskam darbam un dzīvei.

## Interešu izglītības jomas
* Kultūrizglītība (mūzika, dejas, vizuālā un vizuāli plastiskā māksla,teātra māksla, folklora u.c.),
* Sporta izglītība (šahs, dambrete, orientēšanās, sporta dejas, mākslas vingrošana, badmintons, tūrisms, karatē u.c.),
* Tehniskā jaunrade (automodelisms, kuģu modelisms, raķešu modelisms, elektronika, datorapmācība un programmēšana, foto un video, multiplikācija u.c.),
* Vides izglītība (vides pētniecība, ekoloģija, botānika, zooloģija u.c.),
* Jaunatnes darbs (skolēnu pašpārvaldes, jaunatnes klubi u.c.),
* Citas izglītojošās programmas (žurnālistika, stila mācība, literārā jaunrade, novada vēsture, valodu apmācība u.c.).

## Darbības formas
Interešu izglītībā izmantotās darbības formas var būt ļoti dažādas: piemēram, pulciņu un kolektīvu nodarbības, individuālais darbs, dažādu interešu klubi, nometnes, pasākumi, konkursi un viktorīnas, sacensības, iesaistīšanās dažādos projektos u.c.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Valsts izglītības satura centrs
* Interešu izglītība
Vīgante

**Vīgante** var būt:

* Staburaga ciema agrākais nosaukums;
* ‎Māra Vīgante — latviešu aktrise;
* Marta Vīgante — latviešu ārste;
* Zentas Ērgles meitas uzvārds.

## Skatīt arī
* Vīgants
* Vīganti
Dokupe

**Dokupe** ir ciems Kurzemē, padomju laikos aru **Asaras**, Ventspils novada Tārgales pagastā pie autoceļa P122 (Ventspils — Piltene). Atrodas Ventspils dienvidaustrumu pievārtē 3,8 km no pagasta centra Tārgales, 7,8 km no novada centra Ventspils un 190,8 km no Rīgas, Vecās Kamārces labajā krastā.

## Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
Vārve

**Vārve** ir ciems Kurzemē, Ventspils novada Vārves pagastā pie Vārves strauta ietekas Ventā un pie autoceļa P108 (Ventspils — Kuldīga - Saldus). Vārve nav pagasta centrs, Vārves pagasta centrs atrodas Ventavā. Apdzīvotā vieta veidojusies ap Vārves muižu (*Gut Warwen*).

## Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
Mihails Skobeļevs

**Mihails Skobeļevs** (, dzimis , miris ) bija krievu ģenerālis. Pazīstams kā Centrālāzijas iekarotājs un ar cīņām krievu—turku kara laikā. Tika iesaukts par "balto ģenerāli", jo kaujās piedalījās baltā mundierī un baltā zirgā. Izcēlās kaujās pie Plevenas Bulgārijā, kā arī ieņemot Ahaltekes oāzi Turkmenistānā. Pēdējos dzīves gados atbalstīja krievu nacionālismu un panslāvismu. Miris miera apstākļos vieglas uzvedības sievietes miteklī.

## Ārējās saites

## Atsauces
Jānis Turss

**Jānis Turss** (dzimis , miris ) bija latviešu ērģelnieks, mūzikas pedagogs un diriģents. 

## Dzīves gājums

Piedzima  Praulienas pagasta „Silniekos” Gustava un Annas Tursas (dz. Barbane) astoņu bērnu ģimenē. Brālis Gustavs Turss kļuva par Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas arhibīskapu.

Beidza Sanktpēterburgas konservatoriju, kur mācījās pie Žaka Handšina un Jāzepa Vītola. Bija ērģelnieks Bauskā un Liepājā (Svētās Annas baznīcā). 1904. gadā, nejauši būdams Ļaudonā, tolaik vietējam skolotājam Teodoram Reiteram ieteica studēt mūziku. 1922.gadā bija viens no Liepājas Tautas konservatorijas dibinātājiem un no 1924. līdz 1940. gadam — tās pedagogs. Bija arī dziedāšanas skolotājs Valsts Liepājas ģimnāzijā. Nodibināja nošu apgādu.