open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Bratislava

**Bratislava** ir Slovākijas galvaspilsēta un tās lielākā pilsēta. Bratislavā dzīvo aptuveni  iedzīvotāju. Tā atrodas valsts rietumos pie Donavas upes Mazo Karpatu piekājē, pie valsts robežas ar Ungāriju un Austriju, 60 km no Vīnes.

Agrāk bija pazīstama kā **Presburga**, mūsdienu nosaukumu ieguva 1919. gadā, izveidojoties Čehoslovākijai, nosaukuma izcelsme ir neskaidra.

Slovākijas ekonomikas, politikas un kultūras centrs. Lielākais uzņēmums ir *[[Volkswagen]]* automobiļu rūpnīca.

## Vēsture
thumb|230px|left|Bratislavas vecpilsēta
Sava stratēģiski nozīmīgā novietojuma dēļ Bratislavas teritorija apdzīvota no aizvēsturiskiem laikiem, tomēr pirmoreiz rakstos pieminēta kā Lielmorāvijas cietoksnis 907. gadā. Šajā gadā to ieņēma ungāri, kuri nosauca to par **Požoņu** (*Pozsony*). Bratislava ietilpa Ungārijas valstī vairāk kā 1000 gadu (līdz 1918. gadam).

13. gadsimtā pilsētā ieceļoja vācu kolonisti, nosaucot pilsētu par **Presburgu** (*Pressburg*). 1291. gadā Bratislavai piešķīra pilsētas tiesības.

No 1541. gadam līdz 1784. gadam Bratislava bija Ungārijas karalistes galvaspilsēta un ungāru karaļu kronēšanas vieta.

18. gadsimtā Bratislava izveidojās par slovāku nacionālās kustības centru.

No 1919. gada iekļāvās Čehoslovākijā, iegūstot savu pašreizējo nosaukumu. No 1939. līdz 1945. gadam neatkarīgās Slovākijas galvaspilsēta, pēc Otrā pasaules kara - atkal Čehoslovākijā. Kad 1969. gadā Čehoslovākija kļuva par federatīvu republiku, Bratislava kļuva par Slovākijas Republikas galvaspilsētu, bet 1993. gadā par neatkarīgās Slovākijas galvaspilsētu.

## Cilvēki
Bratislavā dzimuši:

* Zuzana Čaputova (*Zuzana Čaputová*, 1973) - slovāku politiķe
* Ernē Donāņi (*Ernő Dohnányi*, 1877 – 1960) - komponists
* Stefans Endlihers (*Stephan Endlicher*, 1804 – 1849) - botāniķis
* Dominiks Hrbatijs (*Dominik Hrbatý*, 1978) - tenisists
* Johans Nepomuks Hummels (*Johann Nepomuk Hummel*, 1778 – 1837) - komponists
* Gustavs Husāks (*Gustáv Husák*, 1913 – 1991) - politiķis
* Ženete Husārova (*Janette Husárová*, 1974) - tenisiste
* Volfgangs fon Kempelens (*Wolfgang von Kempelen*, 1734 – 1804) - izgudrotājs
* Martins Kližans (*Martin Kližan*, 1989) - tenisists
* Rūdolfs fon Lābans (*Rudolf von Laban*, 1879 – 1958) - dejotājs
* Filips Lenards (*Philipp Lenard*, 1862 – 1947) - fiziķis
* Pēters Mahajdīks (*Peter Machajdík*, 1961) - komponists
* Roberts Maks (*Róbert Mak*, 1991) - futbolists
* Ondrejs Nepela (*Ondrej Nepela*, 1951 – 1989) - daiļslidotājs
* Iveta Radičova (*Iveta Radičová*, 1956) - politiķe
* Vladimīrs Veiss (*Vladimír Weiss*, 1964) - futbolists
* Vladimīrs Veiss (*Vladimír Weiss*, 1989) - futbolists
* Roberts Viteks (*Róbert Vittek*, 1982) - futbolists
* Jarmila Volfe (*Jarmila Wolfe*, 1987) - tenisiste

## Galerija

Image:Bratislava in 16th century.jpg|Bratislava 16.gs
Image:Bratislava Castle.jpg|Bratislavas pils naktī
Image:Bratislava castle inside.jpg|Bratislavas pils iekšpagalms
Image:Bratislava-Dom-sv-Martina.jpg|Sv.Mārtiņa katedrāle
Image:Ba-michalská brána.jpg|Bratislavas vecpilsēta
Image:Petržalka apartment blocks in Bratislava.jpg|SNP tilts pāri Donavai


## Atsauces

## Ārējās saites

* Mājaslapa 
*
Ukrainas pilsētu uzskaitījums

[thumb|250px|[Ukrainas novietojums Eiropā]]
Šajā uzskaitījumā apkopotas visas **Ukrainas pilsētas**. Ukrainā 2010. gada 1. janvārī bija **461** pilsētas (). Ukrainā ir divas īpaša statusa pilsētas (Kijiva un Sevastopole). Pēc iedzīvotāju skaita lielākā pilsēta ir Kijiva (galvaspilsēta), tajā 2021. gadā dzīvoja 2 954 300 iedzīvotāji.

## Pilsētu sadalījums pa administratīvajām vienībām

## Uzskaitījums

## Karte

## Galerija

## Atsauces
Harkiva

**Harkiva** () ir pilsēta Ukrainas ziemeļaustrumos, apgabala un rajona centrs. Pēc iedzīvotāju skaita otrā lielākā pilsēta Ukrainā pēc Kijivas. Liels rūpniecības un izglītības centrs.

Slavena ar savu universitāti, kas dibināta 1806. gadā, un ar savu mašīnbūves un militāro rūpniecību. Pilsēta bija viena no PSRS tanku ražošanas vietām, Harkivā tika radīts tanks T-34.

Pilsētas centrālais laukums — Brīvības laukums — ir lielākais centrālais pilsētas laukums Eiropā un otrs lielākais pasaulē pēc Tiaņaņmeņa laukuma Pekinā.

## Vēsture
Pilsētu dibināja ukraiņu kazaki 1654. gadā. 1765. gadā to iekļāva Krievijas Impērijas sastāvā kā Slobodas Ukrainas guberņas centru. 1806. gadā šeit nodibināja vienu no Krievijas Impērijas universitātēm. 1835. gadā Slobodas Ukrainas guberņu pārdēvēja par Harkivas guberņu un iekļāva Čerņigovas, Poltavas un Harkivas ģenerālgubernatūrā ar centru Poltavā (1835—1837), vēlāk Harkivā (1837—1856).

19. gadsimta beigās strauji attīstījās rūpniecība.

No 1917. līdz 1934. gadam Harkiva bija Ukrainas PSR galvaspilsēta. Pilsētas iedzīvotāju skaits sevišķi strauji pieauga Lielā Bada laikā, kad izmisušie zemnieki meklēja patvērumu galvaspilsētā.

Otrā pasaules kara laikā pilsēta gandrīz pilnīgi tika nopostīta, jo 1943. gada ziemā pilsētu atkārtoti ieņēma Vērmahts un tajā notika sīvas cīņas.

Krievijas 2022. gada iebrukumā Ukrainā pie Harkivas noritēja sīvas cīņas starp iebrucējiem un pilsētas aizstāvjiem; 28. februārī pilsētas dzīvojamiem rajoniem tika uzmestas kasešu bumbas, nogalinot civiliedzīvotājus.

## Cilvēki
Harkivā dzimuši:
* Mstislavs Černovs, Ukrainas žurnālists
* Saimons Kuznecs, ASV ekonomists;
* Elza Radziņa, latviešu aktrise;
* Ādolfs Šapiro, teātra režisors;
* Vladimirs Tatļins, mākslinieks;
* Nikolajs Tihonovs, padomju politiķis.
## Sadraudzības pilsētas
Harkivas sadraudzības pilsētas ir:

* Albukerke, ASV (2023)
* Boloņa, Itālija (1966)
* Brno, Čehija (2005)
* Cetiņe, Melnkalne (2011)
* Sinsinati, ASV (1989)
* Tedžona, Dienvidkoreja (2013)
* Daugavpils, Latvija (2006)
* Debrecena, Ungārija (2016)
* Gaziantepa, Turcija (2011)
* Geroskipu, Kipra (2018)
* Dzjinaņa, Ķīna (2004)
* Kauņa, Lietuva (2001)
* Kutaisi, Gruzija (2005)
* Lille, Francija (1978)
* Maribora, Slovēnija (2012)
* Nirnberga, Vācija (1990)
* Polisa, Kipra (2018)
* Poznaņa, Polija (1998)
* Rišonlecijona, Izraēla (2008)
* Tbilisi, Gruzija (2012)
* Tiaņdzjiņa, Ķīna (1993)
* Tirāna, Albānija (2017)
* Trnava, Slovākija (2013)
* Turku, Somija (2022)
* Varna, Bulgārija (1995)

## Atsauces

## Ārējās saites
Dņipro

**Dņipro** () ir pilsēta Ukrainas centrālajā daļā pie Dņepras upes. Dņipropetrovskas apgabala centrs un liela rūpniecības pilsēta, pēc iedzīvotāju skaita trešā lielākā (aiz Kijivas un Harkivas) pilsēta Ukrainā. Pilsētas teritorija sadalīta astoņos administratīvajos rajonos un pilsētas padomei pakļauts Aviatorskes ciemats.
Dņipro atrodas vairākas metalurģiskās un mašīnbūves rūpnīcas, tā pazīstama kā kosmiskās rūpniecības centrs.

## Vēsture
Pilsēta izveidojās Augšdņepras kuģojamā ceļa beigās, aiz kura sākās Dņepras krāces. Netālu atradās 1635. gadā dibinātais Zaporižjas Sečas Kodaku cietoksnis. Pēc 1774. gada Kičikkainardžas līguma Krievijas Impērija ieguva kontroli pār Krimas hanistes zemēm un 1776. gadā nodibināja robežpilsētu, ko par godu Krievijas Impērijas ķeizarienei Katrīnai II nosauca par **Jekaterinoslavu** ("Katrīnas slavu"). Pēc Jaunkrievijas guberņas sadalīšanas 1802. gadā tā kļuva par Jekaterinoslavas guberņas centru. Pēc Krivijrihas—Jekaterinoslavas dzelzceļa izbūves 1884. gadā pilsētā sākās strauja metalurģijas un metālapstrādes rūpniecības attīstība, izveidojās liela ebreju kopiena.

Pilsoņu kara laikā Jekaterinoslava bija cīņu arēna starp boļševikiem, Deņikina armiju un Mahno karaspēku, ko astoņas reizes ieņēma dažādi karaspēki.
Ukrainas PSR laikā 1926. gadā Jekarinoslavu pārdēvēja par **Dņipropetrovsku** boļševiku funkcionāra Georgija Petrovska vārdā, viņam vēl dzīvam esot.
Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 25. augusta līdz 1943. gada 25. oktobrim atradās Vācijas okupācijā.

20. gadsimta vidū pilsētā sāka darboties rūpnīca "Južmaš" — starpkontinentālo ballistisko raķešu un Zemes mākslīgo pavadoņu ražošanas uzņēmums.
Sava stratēģiski svarīgā rūpnieciskā potenciāla dēļ Dņipropetrovskai bija liela politiskā loma gan PSRS (PSKP CK bija t.s. Dņepropetrovskas klans), gan neatkarīgajā Ukrainā. No Dņipropetrovskas nāca tādi politiķi kā Leonīds Brežņevs, Leonīds Kučma, Jūlija Timošenko.

1995. gadā pilsētā sāka darboties metro. 2016. gada 19. maijā Augstākā Rada nobalsoja par pilsētas pārdēvēšanu par **Dņipro**.

## Cilvēki
Dņipro vai tās apkārtnē dzimuši:
* Oksana Bajula (*Оксана Сергеевна Баюл*) (1977) — daiļslidotāja;
* Jeļena Blavatska (*Елена Блаватская, Madame Blavatsky*) (1831—1891) — teozofijas pamatlicēja;
* Aleksandrs Galičs (*Александр Аркадьевич Галич*) (1918—1977) — krievu dziesminieks;
* Iļja Kabakovs (*Илья Иосифович Кабаков*) (1933) — krievu mākslinieks;
* Tatjana Navka (*Татьяна Александровна Навка*) (1975) — daiļslidotāja;
* Jaroslava Mahučiha (*Ярослава Магучіх*) (2001) — vieglatlēte;
* Vadims Sidurs (*Вадим Абрамович Сидур*) (1924—1986) — krievu tēlnieks;
* Jūlija Timošenko (*Юлія Володимирівна Тимошенко*) (1960) — politiķe;
* Kliments Vorošilovs (*Климент Ефремович Ворошилов*) (1881—1969) — PSRS militārais darbinieks;
* Jevgeņijs Vučetičs (*Евгений Викторович Вучетич*) (1908—1974) — padomju tēlnieks.

## Atsauces

## Ārējās saites
LU

**LU** var būt:
; Lu
* Lutēcija ķīmiskais simbols
* .lu — Luksemburgas augšējā līmeņa domēns

; LU
* Latvijas Universitāte
* Luksemburgas ISO 3166-1 kods

; Cilvēki, kura uzvārds ir Lu
* Lu Sjuņs
Majota

**Majota** (, ; šimaore: *Maore*, ; kibuši: *Mahori*) ir Francijas aizjūras departaments, kas atrodas Komoru salu arhipelāgā uz ziemeļrietumiem no Madagaskaras. Departamenta teritoriāli lielāko daļu sastāda divas salas: lielākā Grantēra (jeb Mahore) un mazākā Ptītēra (jeb Pamanzi) un vairākas mazas saliņas. Majota atrodas Mozambikas šaurumā, Indijas okeānā.

## Vēsture
thumb|left|250px|Komoru arhipelāgs
1500. gadā tika izveidots Maores jeb Mavuti (arābu val. - جزيرة الموت) sultanāts.
1503. gadā kā pirmie no eiropiešiem Majotu atklāja portugāļu jūrasbraucēji, taču nekolonizēja to.
1832. gadā Majotu pakļāva Andriantsolijs - agrākais Boinas karalistes valdnieks no Madagaskaras salas. 1833. gadā to pakļāva blakus esošais Mvali sultanāts (franču val. - *Mohéli* sala), bet 1835. gadā 19. novembrī - Nzvani (franču val. - *Anjouan*) sultanāts, kas tajā iecēla gubernatoru - kadiju (gubernatoru, kas veic tiesneša funkcijas). 1836. gadā Majota ieguva neatkarību un to pārvaldīja vietējais sultāns.

Par franču koloniju Majota kļuva 1841. gadā. Majota bija vienīgā arhipelāgā, kas pēc 1974. gada sarīkotā referenduma saglabāja sakarus ar Franciju un atteicās no neatkarības. Komoru salas kopš šī laika izvirza savas pretenzijas uz Majotu un neatzīst tās piederību Francijai. 2009. gada 29. martā notika referendums, kurā 95,5% Majotas iedzīvotāju nobalsoja par salas statusa maiņu no "aizjūras kopienas" uz "aizjūras departamentu".

## Ģeogrāfija
thumb|left|250px|Majota
Majota sastāv no *Lielās Zemes* un vairākām salām un saliņām, no kurām lielākā ir *Pamanzi* jeb *Mazā zeme*. Lielo salu ielenc 1100 km² liela lagūna (viena no lielākajām pasaulē), kuru izveidojis 160 km garš koraļļu rifs, kas atrodas gandrīz visapkārt Majotai, izņemot 2 vietas - atvērumu austrumos un ziemeļrietumos. Kopumā lagūnā ir izkaisīti arī vairāki simti koraļļu saliņu.

[thumb|Skats uz jūru pie [Mamudzu]]

## Politika
Majota ir pārstāvēta Francijas senātā un Nacionālajā Asamblejā. 2001. gada 11. jūlijā Majota oficiāli kļuva par departamentālo kopienu (franču val. - *collectivité départementale*), kas tiesiski ir līdzīgs statuss kā aizjūras departamentam ar izņēmumu, ka departamentālā kopiena neietilpst Eiropas Savienībā. Šī statusa maiņa tika apliecināta ar 73% balsu vairākumu referendumā. Uz salas atrodas arī neliels kontingents Francijas ārzemju leģiona. Kopš 2011. gada marta Majota ir kļuvusi par aizjūras departamentu un 2014. gada 1. janvārī tā kļuva par Eiropas Savienības daļu.

## Iedzīvotāji
Majota ir ļoti blīvi apdzīvota — iedzīvotāju blīvums sasniedz 520 cilv./km². 90% iedzīvotāju ir musulmaņi.

## Ārējās saites

* Malango Mayotte tūrisma informācija par Majotu
* ctt.mayotte.free.fr Majotas tūrisma komiteja
Valstu bez bruņotajiem spēkiem uzskaitījums

[thumb|Valstis bez [bruņotie spēki|bruņotajiem spēkiem|200px]]
**Valstu bez bruņotajiem spēkiem uzskaitījums** ir uzskaitījums, kurā ir uzskaitītas visas pasaules suverēnās valstis, kurām nav savu bruņoto spēku.
* Andora — aizsardzību nodrošina Francija un Spānija.
* Kostarika — konstitūcija aizliedz armiju.
* Haiti — dumpinieki pieprasa armijas atjaunošanu. Nacionālajai policijai ir dažas militārās vienības.
* Islande — Islandi aizsargā Amerikas Savienoto Valstu vadītie Islandes aizsardzības spēki.
* Kiribati — aizsardzībā palīdzību sniedz Austrālija un Jaunzēlande.
* Lihtenšteina — aizsardzībā un ārlietās to pārstāv Šveice.
* Māršala salas — par aizsardzību atbild Amerikas Savienotās Valstis.
* Mikronēzija — par aizsardzību atbild Amerikas Savienotās Valstis.
* Monako — par aizsardzību atbild Francija.
* Nauru — par aizsardzību atbild Austrālija.
* Palau — par aizsardzību atbild Amerikas Savienotās Valstis.
* Panama — dažām institūcijām, kas nodrošina sabiedrisko kārtību, ir ierobežotas bruņoto spēku funkcijas. Panamas kanāla aizsardzību bruņota konflikta gadījumā var pārņemt Amerikas Savienotās Valstis.
* Sanmarīno — par aizsardzību atbild Itālija.
* Vatikāns — par aizsardzību atbild Itālija. Šveices gvarde darbojas kā policija.
Odesa

**Odesa** () ir pilsēta Ukrainas dienvidrietumos pie Melnās jūras, apgabala centrs. Visos pastāvēšanas laikos bijusi svarīga jūras osta. Kūrortpilsēta. Odesas rajona centrs.

Odesai vēsturiski ir Dienvideiropas ostas pilsētas raksturs ar būtisku ebreju, armēņu, grieķu un citu tautu ietekmi pilsētas dzīvē. Tā visos laikos bijusi mūziķu, jūrnieku un kontrabandistu pilsēta. Slavena ar savu «Odesas humoru».

Sergejs Eizenšteins filmā "Bruņukuģis "Potjomkins"" ir padarījis slavenu vienu no Odesas arhitektūras elementiem - Potjomkina (kādreiz Rišeljē) kāpnes.

Arī mūsdienās Odesas ekonomika balstās uz ostām un tūrismu. Šeit atrodas lielākais tirgus Austrumeiropā. Daudzām pilsētas leģendām apvīts Odesas rajons Moldavanka, bet pazīstamākā iela ir *Deribasovskaja*.

## Vēsture
Viduslaikos mūsdienu Odesas vietā bija apdzīvota vieta un osta Hadžbeija, kas vairākkārt tika iznīcināta un atjaunota.

1794. gadā Krievijas Impērijas ķeizariene Katrīna II izdeva rīkojumu Hadžbeijā ierīkot ostu un pilsētu, lai nodrošinātu Krievijas ārējo tirdzniecību caur Melno jūru. Nosaukums "Odesa" pirmo reizi minēts 1795. gadā, bet oficiāls pilsētas pārdēvēšanas dokuments nav atrasts.

Pilsēta strauji auga, un 1894. gadā tā bija ceturtā lielākā Krievijas Impērijā (aiz Sanktpēterburgas, Maskavas un Varšavas).
No 1816. līdz 1879. gadam Odesai bija brīvpilsētas statuss un raibs etniskais sastāvs. Krimas kara laikā pilsētu bombardēja angļu un franču kara flote.

19. gadsimta beigās 37 % Odesas iedzīvotāju bija ebreji. Ebreju grautiņu dēļ (1821, 1859, 1871, 1881, 1905) daudzi Odesas ebreji devās uz Palestīnu un tā kļuva par cionisma centru.
1905. gada revolūcijas laikā ostā notika sacelšanās uz bruņukuģa "Potjomkins".
Pilsoņu kara laikā Odesu ieņēma Centrālās Radas karaspēks, tad franču karaspēks, Sarkanā armija, Baltā armija, līdz 1920. gadā atkal Sarkanā armija.

Otrā pasaules kara laikā par Odesu noritēja sīvas cīņas, un no 1941. līdz 1944. gadam tā bija rumāņu pārvaldītās Transnistrijas sastāvā.

## Transports
Pilsētu apkalpo Odesas Starptautiskā lidosta, kas atrodas 7 km uz dienvidrietumiem no pilsētas centra.

## Galerija

Attēls:Operniy-5.jpg|Odesas opera
Attēls:Украина, Одесса - Памятник Дюку де Ришелье 02.jpg|de Rišeljē laukums
Attēls:Odessa dworzec.jpg|Odesas dzelzceļa stacija
Attēls:Odessa 2.jpg|Odesas iela


## Cilvēki
Odesā dzimuši vai dzīvojuši:
* Anna Ahmatova - dzejniece.
* Īzaks Bābels - rakstnieks.
* Georgijs Gamovs - kodolfiziķis.
* Emīls Gilelss - pianists.
* Iļja Ilfs - rakstnieks.
* Svjatoslavs Rihters - pianists.
* Dāvids Oistrahs - vijolnieks.
* Leonīds Utjosovs - mūziķis.
* Mihails Žvaņeckis - humorists.
* Marija Ozols (dzimusi Ķurzēns, 1899—1950), latviešu bērnu ārste, Rīgas pilsētas bērnu slimnīcas direktore (1944). Viena no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
* Vasilijs Kļimenko (; 1868—1941), ukraiņu izcelsmes internists un infekcionists, Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes profesors.

## Skatīt arī
* Odesas aplenkums (1941)

## Atsauces

## Ārējās saites

* 2odessa.com 
* Odessa
Titāns

**Titāns** ir ķīmiskais elements ar simbolu **Ti** un atomskaitli 22. Titāns ir viegls, stiprs, spožs un korozijas izturīgs pārejas metāls sudraba krāsā. To nespēj "saēst" pat jūras ūdens un hlors.

## Iegūšana
Lai gan dabā titāns nav sastopams brīvā veidā, tas ir devītais izplatītākais elements Zemes garozā. Titāns galvenokārt ir sastopams rūdās un kā piemaisījums citu metālu rūdām. Nozīmīgākie titānu saturošie minerāli ir rutils un ilmenīts, tie abi satur titāna dioksīdu. Titānu nevar iegūt ar pirometalurģiskām metodēm (reducējot ar oglekli paaugstinātā temperatūrā), tāpēc, ka tas tad reaģē ar gaisu. Titānu iegūst no tetrahlorīda, kuru pēc tam attīra un reducē inertu gāzu atmosfērā ar magniju. Šī ir dārga metode.

Titāna tetrahlorīds istabas temperatūrā ir šķidrums. Savienojumos titāns parasti ir četrvērtīgs, ar oksidēšanas pakāpi +4. Pazīstami arī trīsvērtīgā un divvērtīgā titāna savienojumi (tie ir reducētāji).

## Izmantošana
Titāns tiek plaši izmantots dažādās nozarēs. Tas bieži tiek sakausēts ar dzelzi, alumīniju, vanādiju, molibdēnu un citiem elementiem, lai izveidotu izturīgus un vieglus sakausējumus, kurus lieto kosmosa, militārajās un rūpniecības nozarēs. Titāna sakausējumi tiek izmantoti arī mašīnbūvē, lauksaimniecībā, medicīnā. Titāna dioksīds tiek izmantots kā baltais pigments krāsās.

Medicīnā titānu izmanto gūžu un ceļa locītavu protēžu, kaulu plākšņu un skrūvju izgatavošanā un citur.

## Izotopi
Dabā ir sastopami pieci stabili titāna izotopi. Visizplatītākais ir titāns-48 (73,72% no kopējā titāna daudzuma dabā). Titāns-46 ir 8,25%, titāns-47 ir 7,44%, titāns-49 ir 5,41%, bet titāns-50 ir 5,18% no kopējā daudzuma.

## Atsauces

## Ārējās saites
Benzpirēns

**Benzpirēns** (benzopirēns, benz[*a*]pirēns, 3,4-benzpirēns, C20H12) pieder pie policikliskajiem arēniem ar kondensētiem cikliem. Tas ir viens no benzpirēnu izomēriem. 

## Atrašanās dabā
Benzpirēns rodas, sadegot dažādiem organiskiem savienojumiem, tādiem kā automobiļu degvielai, naftai un dažādiem atkritumiem, tas veidojas mežu ugunsgrēku laikā, sastopams cigarešu dūmos.

## Ķīmiskās un fizikālās īpašības
thumb|right|200px|Benzpirēna diola epoksīda struktūrformula.
Benzpirēns ir dzeltena viela ar kušanas temperatūru 179&nbsp;°C, tā šķīdumiem raksturīga zaļa fluorescence. Benzpirēns pieder pie kancerogēniem savienojumiem (izraisa ļaundabīgo audzēju veidošanos). To, ka šādi savienojumi cilvēkiem izraisa vēža veidošanos, pirmo reizi atklāja Londonas Sv. Bartolomeva hospitāļa ķirurgs P. Potts 1775. gadā. Viņš novēroja, ka ar ļaundabīgiem audzējiem bieži slimo skursteņslauķi. Benzpirēnu uzskata par apkārtējās vides indi.

## Sastopamība pārtikā
Pārtikā policikliskie aromātiskie ogļūdeņraži, tai skaitā benzpirēns, nonāk  kūpinot, karsējot, grilējot un termiski apstrādājot pārtikas produktus, vairākkārt izmantojot jau sildītu eļļu, kā arī vides piesārņojuma dēļ. Kūpinātās zivīs, kaut arī niecīgā daudzumā, vienmēr ir aromātiskie ogļūdeņraži. Novelkot zivīm ādu, lielākā daļa benzpirēna tiek atdalīta.
Tomēr neliela policiklisko aromātisko ogļūdeņraža koncentrācija pārtikas produktos obligāti nepadara tos kancerogēnus, jo gremošanas traktam ir pašaizsardzības sistēma. Gremošanas trakta ārējais slānis nepārtraukti tiek atjaunots. Bez tam zarnās ir paaugstināta citohroma P450 aktivitāte,kas metabolizē nelielus benzpirēna daudzumus, pirms tie nonāk asinsritē.

Eiropas iedzīvotāji, kas lieto jauktu uzturu, vidēji uzņem 3 mg benzpirēna dienā, pie kam galvenokārt benzpirēns tiek uzņemts ar maizi un dārzeņiem, nevis kūpinājumiem. 

Saskaņā ar 20. gadsimta 60. gados veiktiem pētījumiem Latvijā (prof. Ksenija Skulme), netika novērota starpība saslimstībā ar ļaundabīgiem audzējiem jūras piekrastes zvejnieku un iekšzemes iedzīvotāju vidū, kaut arī zvejnieki biežāk lieto uzturā kūpinātas zivis. Tas tika izskaidrots tā, ka svaigi kūpinātām zivīm, kuras ēd zvejnieki, benzpirēns ir tikai ādā. Tā kā benzpirēns ir taukos šķīstošs, kamēr zivis nogādā līdz tālākiem rajoniem, tas paguvis iesūkties gaļā. 

Benzpirēna kancerogēnās darbības mehānisms vēl nav pilnīgi noskaidrots. Visdrīzāk benzpirēna bīstamību izraisa benzpirēna diola epoksīds — savienojums, kas organismā rodas no benzpirēna.

Benzpirēna diola epoksīds reaģē ar DNS dubultspirāli, saraujot saites starp DNS pavedieniem un radot mutācijas.

## Izmantošana

Benzpirēns tiek izmantots kā marķieris kancerogēno policiklisko aromātisko ogļūdeņražu klātbūtnes un iedarbības efektu raksturošanai pārtikā.

thumb|left|250px|Benzpirēna diola epoksīda molekula novietojusies starp DNS pavedieniem

## Atsauces

## Ārējās saites
Hroms

**Hroms** ir ķīmiskais elements ar simbolu **Cr** un atomskaitli 24. Tas ir pirmais 6. grupas elements. Hroms ir ciets un korozijas izturīgs metāls, kuru lieto dzelzs sakausējumu pārklāšanai (hromēšanai) un sakausējumiem (nerūsošais tērauds). Dabā hroms reti ir sastopams brīvā veidā, taču rūpnieciski hromu iegūst no hroma rūdām (galvenokārt hroma dzelzsrūdas). Savienojumos hromam var būt oksidēšanas pakāpes +2, +3, +4, +5 un +6. +4 un +5 ir mazizplatītas. Hroma(III) oksīds ir cieta, zaļa viela, kuru lieto par abrazīvu. Hroma (VI) savienojumi (hromskābe un tās sāļi — hromāti) relatīvi labi šķīst ūdenī un ir toksiski.

## Vēsture
Hromu 1797. gadā atklāja franču ārsts un ķīmiķis Luī Nikolā Voklēns (*Louis-Nicolas Vauquelin*), eksperimentējot ar svina hromātu PbCrO4, bet pilnībā to izolēja tikai gadu vēlāk. Elementa nosaukums (*chromium*) ir cēlies no grieķu vārda *chroma*, kas nozīmē "krāsa".

## Iegūšana
Dabā hroms tīrā veidā nav atrodams. Nozīmīgākā metode, kā iegūst hromu, ir hroma oksīda Cr2O3 reducēšana ar alumīniju augstā temperatūrā:
: Cr2O3 + 2Al → Al2O3 + 2Cr

Hromīts ir nozīmīgākā rūda, no kuras iegūst hroma(III) oksīdu. Šo rūdu visvairāk iegūst Zimbabvē, Krievijā, Jaunzēlandē, Turcijā, Irānā, Albānijā, Somijā, Madagaskarā un Filipīnās. Hromu var iegūt arī elektrolīzes rezultātā, kad elektriskā strāva tiek laista cauri hroma savienojumiem šķīdumos.

## Izotopi
Dabiskais hroms sastāv no četriem izotopiem, no kuriem viens (hroms-50) ir ārkārtīgi vāji radioaktīvs (pussabrukšanas periods vismaz 1,3·1018 gadi). Visizplatītākais ir hroms-52 (83,789% no kopējā daudzuma dabā). Hroms-53 ir 9,501% no visa kopējā hroma daudzuma dabā, hroms-54 — 2,365%, bet radioaktīvais hroms-50 — 4,345%.

## Sakausējumi
Izplatītākie hroma sakausējumi ir nerūsošais tērauds (Cr 13-30%, C līdz 2,14%, pārējais Fe), hromels (Cr 9-10%, Co 1,0%, pārējais Ni) un nihroms (Ni 65-80%, Cr 15-30%).

## Atsauces

## Ārējās saites
Vanādijs

**Vanādijs** ir ķīmiskais elements ar simbolu **V** un atomskaitli 23. Tas ir sudrabbalts un mīksts 5. grupas (VA) pārejas metāls. Vanādijs dabā nav sastopams brīvā veidā, lielāko daļu vanādija iegūst no polimetāliskajām rūdām. Vanādiju parasti lieto tērauda sakausējumiem kā leģējošo elementu (kopā ar hromu). Vanādija oksīdu lieto par katalizatoru. Savienojumos vanādijam var būt oksidēšanas pakāpes +2, +3, +4 un +5.

## Izotopi
Ir zināmi divi stabili vanādija izotopi. Vanādijs-51 veido 99,750% no visa kopējā dabā sastopamā vanādija daudzuma. Atlikušos 0,250% veido vanādijs-50.

## Izmantošana
Lielāko daļu no vanādija, aptuveni 80%, izmanto sakausējumos ar dzelzi vai kā piekausējumu tēraudam. Sakausējumi ar dzelzi tiek izmantoti dažādu mehānisku un tehnisku ierīču sastāvdaļu ražošanā, piemēram, no tā ražo kloķvārpstas, zobratus, asis un tā tālāk. Sajaukumā ar alumīniju, vanādijs tiek izmantots titāna sakausējumos, kurus pēc tam lieto, piemēram, gāzes strūklas dzinējos. Vanādija sakausējumi tiek izmantoti arī kodolreaktoros, jo tiem ir zema neitronu adsorbcijas spēja, kā arī tie nedeformējas augstās temperatūrās.

## Vēsture
Vanādiju 1801. gadā atklāja spāņu—meksikāņu zinātnieks un dabas pētnieks Andress Manuels del Rio. Diemžēl franču ķīmiķi paziņoja, ka del Rio atklātais elements ir tikai "netīrs" hroms. Spāņu zinātnieks pieņēma franču zinātnieku apgalvojumu, un tādēļ arī pats uzskatīja, ka ir kaut ko sajaucis.

1831. gadā zviedru ķīmiķis Nilss Gabriels Sefstrēms elementu atklāja otrreiz. Viņš to nosauca skandināvu skaistuma dievietes Vanādisas vārdā. Līdz pat 1922. gadam nevarēja iegūt pilnībā tīru vanādiju. Līdz tam varēja iegūt tikai vielu, kuru veidoja aptuveni 99,3 līdz 99,8% vanādijs.

## Atsauces

## Ārējās saites
Baltkrievijas pilsētu uzskaitījums

[250px|thumbnail|[Baltkrievijas novietojums Eiropā]]

Šajā uzskaitījumā apkopotas visas **[[Baltkrievija]]s pilsētas**. Baltkrievijā 2010. gada sākumā pilsētas statuss bija **112** apdzīvotajām vietām. Baltkrievijā pilsētas tiek iedalītas 3 kategorijās.

## Pārskats
Saskaņā ar 1998. gada 5. maija likumu Baltkrievijā pilsētas tiek iedalītas 3 kategorijās:
* Galvaspilsēta — Minska
* Apgabala pakļautības pilsētas — (baltkrievu: *горад абласнога падпарадкавання*, krievu: *город областного подчинения*). Pilsētu iedzīvotāju skaits ne mazāk kā 50 000 cilvēki; šīm pilsētām ir sava pašpārvalde, kas pazīstana kā deputātu padome (baltkrievu: *Савет дэпутатаў*, krievu: *совет депутатов*) un izpildkomitejas (baltkrievu: *выканаўчы камітэт*, krievu: *исполнительный комитет*), ko veido rajona centri.
* Rajona pakļautības pilsētas — (baltkrievu: *горад раённага падпарадкавання*, krievu: *город районного подчинения*) pilsētas ar iedzīvotāju skaitu vairāk nekā 6000 cilvēki. Šim pilsētām var būt sava pašpārvalde (baltkrievu: *Савет дэпутатаў*, krievu: *совет депутатов*) un izpildkomitejas (baltkrievu: *выканаўчы камітэт*, krievu: *исполнительный комитет*), kas ietilpst šajā līmenī kā lauku padomes (baltkrievu: *гарадскі пасёлак*, krievu: *городской посёлок*).

Šāds pilsētu kategoriju sadalījums saglabājies kopš 1938. gada.

Baltkrievijā šobrīd ir
* 1 galvaspilsēta (Minska)
* 12 apgabala pakļautības pilsētas
* 99 rajona pakļautības pilsētas

## Pilsētu sadalījums pa apgabaliem

## Pilsētu uzskaitījums
Statusa atšifrējums:
* G - Galvaspilsēta
* A - apgabala pakļautības pilsētas
* R - rajona pakļautības pilsētas

## Karte

## Galerija

## Atsauces
Oksīdi

[thumb|[Silīcija dioksīds (SiO2) — viens no pasaulē izplatītākajiem oksīdiem]]

**Oksīdi** ir elementu binārie savienojumi ar skābekli. Gandrīz visi ķīmiskie elementi spēj veidot oksīdus.

## Iedalījums

Oksīdus iedala pēc to ķīmiskajām īpašībām:
* skābajos oksīdos, kas spēj reaģēt ar bāzēm, veidojot sāļus, var reaģēt ar ūdeni, veidojot skābes, šajos oksīdos elementam parasti ir liela oksidēšanas pakāpe (SO<sub>2</sub>, SO<sub>3</sub>, CO<sub>2</sub>, CrO<sub>3</sub>)
* bāziskajos — spēj reaģēt ar skābēm, veidojot sāļus, var reaģēt ar ūdeni, veidojot hidroksīdus. Šajos oksīdos elementam parasti ir maza oksidēšanas pakāpe (Na<sub>2</sub>O, K<sub>2</sub>O, CaO).
* amfotērajos — var reaģēt gan ar skābēm, gan arī ar bāzēm, abos gadījumos veidojot sāļus (Al<sub>2</sub>O<sub>3</sub>, ZnO).
* sāļus neradošajos — nereaģē ne ar skābēm, ne bāzēm (CO, N<sub>2</sub>O).

Oksīdu kristālrežģos vai molekulās skābekļa atomi savā starpā NAV saistīti.

Skābeklis var veidot arī peroksīdus, superoksīdus un ozonīdus.
Par peroksīdiem sauc tādus savienojumus, kuros divi skābekļa atomi savā starpā ir ķīmiski saistīti. Peroksīdus uzskata par ūdeņraža peroksīda H2O2 sāļiem, jo tam piemīt vājas skābes īpašības.

Superoksīdu sastāvā ir superoksīdjons O2−, bet ozonīdu sastāvā ir ozonīdjons O3−.

## Atsauces

## Ārējās saites
Bāze

**Bāze** var nozīmēt:

* jēdzienu matemātikā:
** bāze (aritmētika) (skaitīšanas sistēmas bāze);
** bāze (lineārā algebra) (lineāras telpas bāze);
** bāze (topoloģija) (topoloģiskas telpas bāze);
* bāze (ķīmija) (bāziskais hidroksīds);
* vienu no bipolārā tranzistora izvadiem.
Sāls

thumb|235px|Sarkanais akmeņsāls, kas iegūts Pakistānā
**Sāls** ir balts, kristālisks minerāls, kura galvenā sastāvdaļa ir nātrija hlorīds (NaCl). Tirdzniecībā galvenokārt ir attīrīts un rafinēts sāls. Nereti, lai uzlabotu sāls īpašības, tam piejauc dažādas vielas. Atkarībā no piejaukumiem mainās sāls krāsa. Komerciāliem mērķiem iegūst arī akmeņsāli un jūras sāli.

## Etimoloģija
Vārds ir radies no baltu pirmvalodas vārdiem **sal-*, **sāl-*, kas savukārt cēlušies no indoeiropiešu pirmvalodas vārdiem **sal-*, **seh₂l-*, kas apzīmēja arī jūras sāli. Tas iespējams ir saistīts ar homofonu vārdu **sal-*, kas nozīmē ‘pelēcīgs’.

Vārds “sāls” latviešu valodā ir viens no lietvārdu vīriešu dzimtes otrās deklinācijas izņēmumiem. Sarunvalodā šo vārdu bieži lieto kā sestās deklinācijas sieviešu dzimtes lietvārdu.

## Sāls veidi

### Akmeņsāls

Akmeņsāli sauc arī par halītu. Tas vēsturiski bijis galvenais avots galda sāls iegūšanai. Akmeņsāls dalās vēl sīkāk dažādos sāls veidos, piemēram no iegūšanas vietas (Himalaju sāls, *[[kala namak]]*). Samaļot to un sajaucot ar garšvielām, iegūst sāls maisījumus ar specifiskām garšām, piemēram, ķiploku sāls, seleriju sāls. Pēc maluma izdala rupjo un smalko sāli. Ja sālim papildus nav pievienots jods, fluors vai citas vielas, to sauc par košera sāli.

### Jūras sāls
Vēl viens no visplašāk izmantotajiem sāls veidiem ir jūras sāls. To iegūst, iztvaicējot un attīrot jūras ūdeni. Dabīgi jūras sāls satur nelielu daudzumu jodu, parasti līdz 0,7 mg uz kg, savukārt jodētā sālī tā daudzums sasniedz 40 mg uz kg. Jūras sāli izmanto ne tikai pārtikas gatavošanā un konservēšanā, bet arī citur, piemēram, kosmētikas ražošanā. Līdzīgi kā akmeņsāls, arī jūras sāls var būt atšķirīga, iedalīties dažādos veidos, piemēram, *[[fleur de sel]]* (no franču valodas — 'sāls zieds'), kuru iegūst no plānas, smalkas sāls kārtiņas uz jūras ūdens virsmas, kad tas iztvaiko.

## Sāls izmantošana
thumb|200px|Vārāmais sāls
Lielāko daļu (68%) no sāls izmanto rūpniecībā. Tikai 6% no sāls izmanto kā vārāmo jeb galda sāli, tas ir, kā garšvielu citiem pārtikas produktiem. To dara garšas uzlabošanai, kā arī izmanto kā konservantu. 8% no sāls (tehniskā sāls) izmanto automaģistrāļu un citu ceļu kaisīšanā, 6% lieto lauksaimniecībā, bet 12% — ūdens attīrīšanai.

## Sāls ietekme uz organismu
Sāls ir ļoti nepieciešams organismam. Tas nodrošina dažādu vielu transportēšanu uz šūnām un atpakaļ, piedalās ūdens apmaiņā, kā arī dažādu vielu asimilācijā. Sāls var organismu ietekmēt arī negatīvi. Pārlieku liels sāls daudzums organismā aiztur šķidrumu, veicina tūskas veidošanos, kā arī var paaugstināt asinsspiedienu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Tīringene

**Tīringene** (), oficiāli **Tīringenes Brīvvalsts** (*Freistaat Thüringen*, ), ir viena no Vācijas 16 federālajām zemēm. Tā atrodas valsts centrālajā daļā. Tīringenes platība ir  km², bet iedzīvotāju skaits 2013. gada maijā bija 2,19 miljoni. Lielākā daļa no federālās zemes atrodas Zāles upes baseina teritorijā. Tīringene robežojas ar Lejassaksijas, Saksijas-Anhaltes, Saksijas, Bavārijas un Hesenes federālajām zemēm.

Tīringenē ir attīstīti daudzi ziemas sporta veidi. Aptuveni pusi no Vācijas iegūtajām zelta medaļām ziemas olimpiskajās spēlēs pēdējos 20 gados ir ieguvuši Tīringenē dzimuši un auguši sportisti. Oberhofas pilsētiņā regulāri notiek dažādu ziemas sporta veidu Pasaules un Eiropas čempionāti, kā arī dažādu ziemas sporta veidu Pasaules kausa posmi.

## Vēsture
Brīvvalsts nosaukums atvasināts no seno ģermāņu cilts tīringu () vārda. Tas netika lietots līdz 1920. gadam, kad pēc Pirmā pasaules kara beigām t.s. Veimāras Republikas ietvaros izveidoja Tīringas zemi (1920–1952) ar galvaspilsētu Veimārā, kurā ietilpa septiņas agrāk pastāvējušās hercogistes Saksija-Veimāra-Eizenaha (*Sachsen-Weimar-Eisenach*), Saksija-Meiningene (*Sachsen-Meiningen*), Saksija-Altenburga (*Sachsen-Altenburg*), Saksija-Gota (*Sachsen-Gotha*), Švarcburga-Rudolštate (*Schwarzburg-Rudolstadt*), Švarcburga-Zonderhauzene (* Schwarzburg-Sondershausen*) un Roisa (*Reuß*). Saksija-Koburga (*Sachsen-Coburg*) pievienojās Bavārijai, bet Erfurte un Ziemeļtīringa palika Prūsijas sastāvā līdz 1945. gadam.

Pēc Otrā pasaules kara Tīringas zeme atradās PSRS okupācijas zonā, no 1949. gada VDR sastāvā. 1952. gadā to sadalīja trīs apgabalos: Erfurtes, Gēras un Zūlas. Pēc Vācijas atkalapvienošanās 1990. gadā atjaunoja Tīringas zemi ar galvaspilsētu Erfurtē. 1993. gadā tā ieguva Tīringenes brīvvalsts nosaukumu.

## Ģeogrāfija
Lielākās pilsētas: Erfurte, Gēra, Jēna, Veimāra, Gota

Lielākās upes: Leine, Zāle, Vera

Kalni un augstienes: Harcs (*Harz*), Rēns (*Rhön*), Tīringenes Mežs (*Thüringer Wald*)

### Administratīvais iedalījums
Tīringene administratīvi sīkāk dalās 17 apriņķos (*Landkreis*) un 6 neatkarīgajās pilsētās (*kreisfreie Städte*).

## Ārējās saites
Čeļabinska

**Čeļabinska** () ir Krievijas Federācijas pilsēta Dienvidurālu austrumu nogāzēs pie Miasas upes, Čeļabinskas apgabala centrs. Liels militārās rūpniecības centrs. Federālā autoceļa M5 galapunkts.

## Vēsture
Dibināta 1736. gadā, kad Miasas upes krastā Orenburgas aizsardzībai pret baškīriem Krievijas impērijas armija uzcēla Čeļebi (*Челеби*) cietoksni, kura nosaukums tjurku valodā nozīmē ‘caradēls’ vai ‘izglītotais’. Jau 1744. gadā cietoksni ieņēma Jemeļjana Pugačeva karaspēks. 1787. gadā Čeļabinskai piešķīra pilsētas tiesības. 1890. gados pilsēta sāka strauji attīstīties saistībā ar Transsibīrijas maģistrāles izbūvi. 1918. gada maijā Čeļabinskā notika incidents, kurš noveda pie Čehoslovāku leģiona dumpja.

Vēl vienu impulsu pilsētas attīstībai deva Otrais pasaules karš, kad no PSRS rietumu apgabaliem šeit tika pārceltas lielas militārās rūpnīcas — kara gados Čeļabinska bija tanku T-34 un reaktīvo ieroču, t.s. "katjušu" ražošanas centrs.

## Sports
Čeļabinskā bāzēts Kontinentālās hokeja līgas klubs Čeļabinskas "Traktor", kurš savas mājas spēles aizvada 2009. gadā atklātajā Čeļabinskas Sporta pilī. "Traktor" jauniešu klubs Čeļabinskas "Belije Medvedi" spēlē Jaunatnes hokeja līgā.

## Cilvēki
Čeļabinskā dzimuši:
* Ļera Averbaha — komponiste
* Ivans Dorns — ukraiņu dziedātājs
* Sergejs Gončars — hokejists
* Sergejs Makarovs — hokejists
* Staņislavs Olijars — Latvijas sportists
* Gaļina Starovoitova — politiķe
* Jevgeņijs Svešņikovs — Latvijas šahists

## Atsauces

## Ārējās saites
Krievijas pilsētu uzskaitījums

[200px|thumbnail|[Krievijas Federācijas novietojums uz zemeslodes]]
Šajā uzskatījumā apkopotas **[[Krievijas Federācija]]s pilsētas.**
Saskaņā ar 2010. gada Tautas skaitīšanas datiem Krievijas Federācijā bija 1100 apmetnes ar pilsētas statusu. Visvairāk pilsētu atrodas tās Eiropas daļā.

Krievijas Federācijas pilsētu skaita salīdzinājums pa gadiem:

## Pilsētu sadalījums pēc iedzīvotāju skaita
Saskaņā ar Krievijas Federācijas Reģionālās attīstības ministrijas lēmumu "Pilsētu un Lauku reģionu plānošana un attīstība", pilsētas tiek iedalītas šādi:
* **Miljonu pilsētas** — pilsētas, ar vairāk kā 1 000 000 iedzīvotāju skaitu,
* **Milzīgās pilsētas** — pilsētas ar 500 000 — 1 000 000 iedzīvotāju skaitu,
* **Ļoti lielās pilsētas** — pilsētas ar 250 000 — 500 000 iedzīvotāju skaitu,
* **Lielās pilsētas** — pilsētas ar 100 000 — 250 000 iedzīvotāju skaitu,
* **Vidējās pilsētas** — pilsētas ar 50 000 — 100 000 iedzīvotāju skaitu,
* **Mazās pilsētas** — pilsētas ar iedzīvotāju skaitu mazāku par 50 000.

Pilsētu sadalījums uz 2014. gada 1. janvāri1:

1 Tabulā ir pieminētas Krievijas okupētās pilsētas Krimā (*de iure* Ukrainas daļa), bet nav iekļautas pie kopējā pilsētu skaitā un kopā iedzīvotāju skaitā.

2 Neieskaitot 3 jaunās pilsētas Maskavas robežās: Moskovska (24210 iedz.sk.), Ščerbinka (38905 iedz.sk.) un Troicka (47291 iedz.sk.).

### Miljonu pilsētas

## Pilsētu daudzums pa administratīvajām vienībām
### Apgabali

### Autonomie apgabali
[500px|thumbnail|[Krievijas Federācijas administratīvais iedalījums]]

### Autonomie apvidi

### Federālās pilsētas

1 (*de iure* Ukrainas daļa)

### Novadi

### Republikas

1 (*de iure* Ukrainas daļa)

## Uzskaitījums

### ''Krimas federālais apgabals''
Šīs 17 pilsētas *de iure* atrodas Ukrainā, neraugoties uz izmaiņām, kas veiktas pēc Krimas okupācijas.

## Karte
Šajā kartē norādītas 50 lielākās Krievijas Federācijas pilsētas (ņemot vērā 2014. gada iedz.sk.) atrašanās vietas

## Galerija

## Atsauces
Jekaterinburga

**Jekaterinburga** (; latviski arī **Katrīnpils**) ir pilsēta Urālu centrālajā daļā pie Isetas upes Krievijas Federācijā. Sverdlovskas apgabala centrs, no 1924. līdz 1991. gadam tika saukta par **Sverdlovsku**. Lielākā pilsēta Urālos, dzelzceļa mezgls un liels mašīnbūves centrs (lielākā rūpnīca — *Uralmaš*). Federālo autoceļu R242 un R351 galapunkts.

## Vēsture
Jekaterinburgu metalurģiskās rūpnīcas celtniecības vietā pie Sibīrijas trakta nodibināja krievu valstsvīrs, etnogrāfs un vēsturnieks Vasilijs Tatiščevs. Pilsēta nosaukta Pētera I sievas un nākamās ķeizarienes Katrīnas I vārdā.
18. gadsimtā bez metalurģiskajām rūpnīcām Jekaterinburgā attīstījās arī dārgakmeņu, pusdārgakmeņu, kā arī zelta apstrāde.
1918. gada 17. jūlijā Jekaterinburgā nogalināja no troņa gāzto Krievijas impērijas caru Nikolaju II un viņa ģimenes piederīgos.

1920. gados Jekaterinburgā uzbūvēja rūpnīcu *Uralmaš* un tā kļuva par lielu rūpniecības centru.
1924. gadā pilsētu pārdēvēja Jakova Sverdlova vārdā par Sverdlovsku.

1960. gada 1. maijā virs Jekaterinburgas notrieca ASV izlūklidmašīnu U-2 ar pilotu Frensisu Pauersu, kuru vēlāk samainīja pret padomju spiegu Rūdolfu Ābelu.

## Sports
Jekaterinburgā atrodas Kontinentālās hokeja līgas klubs Jekaterinburgas "Avtomobilist", kā arī tā jauniešu klubs Jekaterinburgas "Avto", kas spēlē Jaunatnes hokeja līgā. Abas komandas savas mājas spēles aizvada Jekaterinburga sporta pilī. Pilsētā bāzēts arī Krievijas Superlīgas basketbolā sievietēm klubs Jekaterinburgas "UGMK".

## Cilvēki
Jekaterinburgā vai tās apkārtnē dzimuši:
* Pavels Dacjuks (dzimis 1978) — hokejists
* Jūlija Djomina (dzimis 1969) — starptautiskā lielmeistare šahā
* Nikolajs Habibuļins (dzimis 1973) — hokejists
* Aleksejs Jašins (dzimis 1973) — hokejists
* Nikolajs Kuzņecovs (1911–1944) — diversants
* Vladimirs Malahovs (dzimis 1968) — hokejists
* Pavļiks Morozovs (1918–1932) — pionieris
* Aleksandrs Motiļevs (dzimis 1979) — starptautiskais lielmeistars šahā
* Sergejs Svetlakovs (dzimis 1977) — komiķis, aktieris, scenārists

## Atsauces

## Ārējās saites
Novonikolajevska

**Novonikolajevska** var būt:
* Novoazovska — pilsēta Ukrainā
* Novosibirska — pilsēta Krievijas Federācijā
Kazaņa

**Kazaņa** (, ) ir pilsēta Krievijas Federācijā, Volgas vidustecē, kreisajā krastā pie Kazansu upes () ietekas. Tatarstānas Republikas galvaspilsēta. Sena universitātes pilsēta. Galvenais tatāru kultūras centrs. Kazaņas kremlis iekļauts UNESCO Pasaules Mantojuma sarakstā. Kazaņā atrodas lielākā mošeja Krievijas Federācijā, kā arī viena no pareizticīgo un arī katoļu vispielūgtākajām svētbildēm — Kazaņas Dievmātes svētbilde.

## Vēsture
Ir dažādi viedokļi par to, kad dibināta Kazaņa. Izplatītākā versija ir, ka pilsētu dibinājuši Volgas bulgāri 1177. gadā kā Volgas Bulgārijas robežcietoksni.

13.-14. gs. Kazaņa bija Zelta Ordas sastāvā. Pēc Zelta Ordas sabrukuma 1438. gadā Kazaņa kļuva par neatkarīgās Kazaņas hanistes galvaspilsētu. Maskavijas-Kazaņas karu laikā 1469. gadā pilsētu aplenca lielkņaza Ivana III sūtītais karaspēks un piespieda hanam Ibrahimam parakstīt miera līgumu, 1487. gadā krievi ieņēma Kazaņu un aizveda trimdā hanu Ilhamu, viņa vietā nometinot savu vasali hanu Muhamedu Aminu. 1505. gadā hans Muhameds Amins pārtrauca vasaļattiecības ar Maskaviju un uzbruka Ņižņijnovgorodas kremlim. Pēc ilgstošiem krievu-tatāru kariem Krievijas cars Ivans IV Kazaņu 1552. gadā pilnīgi nopostīja un Kazaņas hanisti pievienoja Krievijai.

Krievijas valdība izraidīja islāmticīgos Kazaņas iedzīvotājus un to vietā nometināja krievus un citu tautību pareizticīgos ieceļotājus. Līdz pat Krievijas impērijas teritoriāli administratīvajai reformai tika lietots jēdziens Kazaņas cariste (*Казанское царство*).

No 1708. gada Kazaņa bija Kazaņas guberņas centrs. 1774. gadā pilsētu nodedzināja Jemeļjana Pugačova karaspēks. 1804. gadā nodibināja Kazaņas Universitāti.

Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada septembrī Kazaņu ieņēma Sarkanās armijas vienības Pētera Slavena un Jāņa Judiņa vadībā.
No 1920. līdz 1990. gadam Kazaņa bija Tatārijas APSR galvaspilsēta. Otrā pasaules kara laikā Kazaņā izvietoja daudzus rūpniecības uzņēmumus no PSRS rietumu apgabaliem.

Kopš 1990. gada Kazaņa ir Tatarstānas galvaspilsēta.

## Daba
Pilsētas teritorijā atrodas Tatarstānas lielākais ezers — Kabanu ezeru sistēma.

## Sports
Kazaņā bāzēts Kontinentālās hokeja līgas klubs Kazaņas "Ak Bars". Klubs divreiz izcīnījis Gagarina kausu. "Ak Bars" vienība spēlē TatNeft Arena hallē. Pilsētā bāzēts arī "Ak Bars" jauniešu klubs Kazaņas "Bars", kurš spēlē Jaunatnes hokeja līgā.

## Cilvēki
Kazaņā vai tās apkārtnē dzimuši:
* Gavrila Deržavins (1743—1816) — dzejnieks;
* Aida Garifullina (dzimusi 1987. gadā) — operdziedātāja
* Vladimirs Koteļņikovs — matemātiķis;
* Aleksandrs Lurija — psihologs;
* Fjodors Šaļapins — dziedātājs;
* Kārlis Šteins (1911—1983) — latviešu astronoms;
* Jevgeņijs Švarcs — rakstnieks, dramaturgs.

## Atsauces

## Ārējās saites
Sanderlenda

**Sanderlenda** () ir industriāla pilsēta un osta Anglijā, Tainas un Vīras ceremoniālajā grāfistē, Sanderlendas metropoles boro administratīvais centrs un lielākā apdzīvotā vieta. Atrodas grāfistes dienvidaustrumos Vīras upes krastos pie tās ietekas Ziemeļjūrā. Tā atrodas aptuveni  no Londonas,  no Birmingemas,  no Edinburgas un  no Jorkas.

## Vēsture
Līdz 1974. gadam Sanderlenda bija Daremas ceremoniālajā grāfistē ietilpstoša pilsēta ar grāfistes boro statusu. Sanderlenda, kurai lielpilsētas statuss tika piešķirts 1992. gadā, ir viena no Apvienotās Karalistes visātrāk augošajām pilsētām ar straujāko ekonomisko attīstību.

Cauri pilsētai plūst Vīras upe. Ar šo faktu skaidrojama arī pilsētas nosaukuma izcelsme — tas cēlies no vārda *Soender-land* — ‘zeme, kuru sadala upe’.

Vīras upes krastos kuģi tika būvēti vismaz kopš 1346. gada, un 18. gadsimta vidū Sanderlenda, visticamāk, bija valsts lielākā kuģubūves pilsēta. *Wearmouth Bridge* tilts pāri upei tika uzcelts 1796. gadā.

Sanderlenda pazīstama ar kuģu būvniecību, stikla mākslu un ražošanu, premjerlīgas futbola komandu (*[[Sunderland AFC]]*) un universitāti (*University of Sunderland*), kas 2001. gadā tika nodēvēta par “labāko jauno universitāti Anglijā” (*[[The Guardian]]*) un “Lielbritānijas labāko jauno universitāti pētniecības veikšanai” (*[[The Times]]*).

## Ievērojamas vietas
Pilsētā, upes ziemeļu krastā, atrodas slavenais Nacionālais Stikla Centrs (*National Glass Centre*) un jaunuzceltais Gaismas stadions (*Stadium of Light*). Futbola stadiona vietā vēl 1994. gadā atradās ogļraktuves — pēdējās visā industriālajā pilsētā. Netālu no upes krasta atrodas arī slavenā Sv. Pētera baznīca, kas ir viena no vissenākajām mūra baznīcām visā Lielbritānijā. Gar otru — dienvidu krastu — stiepjas universitātes studentu kopmītņu kompleksi. Pilsētas centrā atrodas arī Sanderlendas muzejs ar Ziemas dārziem (*Sunderland Museum and Winter Garden*).

## Ārējās saites

* www.sunderland.com — Saites uz *University of Sunderland*, SAFC, *City of Sunderland Portal*, *Sunderland arc*, *Sunderland Echo*, *Sunderland Housing*, *City of Sunderland College*, *Port of Sunderland*, *Sunderland NHS Portal*
Žaks Kartjē

**Žaks Kartjē** (, , ; dzimis , miris ) bija bretoņu jūrasbraucējs un ceļotājs, kura pētījumi mūsdienu Kanādas austrumu piekrastē un Sentlorensa līcī deva pamatu Francijas Karalistei pieteikt pretenzijas uz zemēm Ziemeļamerikā (skatīt Jaunfrancija). Kartjē pazīstams ar savu izcilo kuģošanas prasmi. Žaks Kartjē ir saistīts ar vārda "Kanāda" izcelsmi, lai gan sākotnēji ar šo vārdu viņš apzīmēja tikai franču izveidoto apmetni, vēlāk mūsdienu Kvebeku. Ar vārdu *kanata* vietējie iedzīvotāji apzīmēja ciematu.

## Pirmais jūras ceļojums (1534)
Pirms Ziemeļamerikas austrumu krasta pētīšanas Žaks Kartjē bija devies uz Dienvidameriku, mūsdienu Brazīlijas krastiem. 1534. gadā Francijas karalis Fransuā I nolēma sūtīt ekspedīciju uz Ziemeļameriku, lai to pētītu, cerībā iegūt zeltu, garšvielas un jūrasceļu uz Āziju. Žaks Kartjē tika izvēlēts par ekspedīcijas vadītāju.  Žaks Kartjē ar diviem kuģiem un 61 vīru apkalpē devās ceļā. Pēc dažām nedēļām sasniedza Ziemeļamerikas piekrasti, viņš ceļoja gar Ņūfaundlendas rietumu krastu, atklāja Prinča Edvarda salu un pētīja Sentlorensa līci pie Antikosti salas. Gaspē pussalā sagūstīja divus vietējos iedzīvotājus un devās atpakaļ uz Franciju.

## Otrais jūras ceļojums (1535–1536)
Žaka Kartjē ziņojums Francijas karalim radīja interesi, tāpēc karalis jau nākamajā gadā sūtīja atkārtotā ekspedīcijā nu jau trīs kuģus un 110 vīru apkalpi. Sagūstīto indiāņu vadīts, šoreiz Kartjē devās dziļāk Sentlorensa līcī, sasniedzot Sentlorensas upes ieteku, kur izveidoja pirmās apmetnes — Stadakonu (*Stadacona*) un Ošelažu (*Hochelaga*). Septembrī apstājās pie Monreālas salas, kur sākās krāces, kas neļāva kuģot augšup pa upi. Viņš atgriezās pārziemot izveidotajās apmetnēs. Vietējie iedzīvotāji Žaku Kartjē uzņēma sirsnīgi, no tiem viņš uzzināja, ka vēl uz rietumiem esot zelts, varš, sudrabs un garšvielas.

Ziema bija liels pārbaudījums visai apkalpe. Kopš vikingiem neviens eiropietis nebija ziemojis Ziemeļamerikā tik tālu uz ziemeļiem. Cingas rezultātā nomira 25 Kartjē vīri. Arī vietējo iedzīvotāju labvēlība kritās. Maijā, tiklīdz ledus upē bija izkusis, Kartjē uzreiz devās atpakaļ uz Franciju. Pirms došanās ceļā Žaka Kartjē vīri sagūstīja dažus irokēzu virsaišus. Atgriežoties Francijā, viņš ziņoja, ka iekšzemē esot bagātības, un pieļāva, ka Setlorensas upe, kas sniedzas vismaz 800 ljē (3500 km) iekšzemē, ir ceļš uz Āziju.

## Trešais jūras ceļojums (1541–1542)

1541. gada maijā Žaks Kartjē ar pieciem buriniekiem un apmēram 350 kolonistiem devās jaunā ekspedīcijā uz Jaunfranciju. Ekspedīciju vadīja Francijas karaļa ieceltais Jaunfrancijas pārvaldnieks Robervāls. Tagadējās Kvebekas pilsētas apkārtnē viņš nodibināja Šarlbūras karalisko fortu (*Charlesbourg-Royal*). Pēc pastāvīgiem konfliktiem ar vietējiem iedzīvotājiem 1542. gada jūnijā franči bija spiesti pamest fortu un atgriezties dzimtenē.

Attēls:Cartier First Voyage Map 1.png|Pirmās ekspedīcijas ceļš
Attēls:Cartier Second Voyage Map 1.png|Otrā ekspedīcija


## Atsauces

## Ārējās saites

*
Zvaigznājs

thumb|300px|Orions zvaigžņu kartē
thumb|300px|Sens Oriona zvaigznāja attēlojums (''United States Naval Observatory Library'' attēls)

**Zvaigznājs** ir zvaigžņu grupa, kuras zvaigznes ir saskatāmas ar neapbruņotu aci un šķiet savstarpēji saistītas. Objektīvi tās nav saistītas, tas ir tikai cilvēka ieraudzīts raksts. Vēsturiski debess sfēras dalījums zvaigznājos un zvaigznāju nosaukumi katrā kultūrā ir atšķirīgi. Piemēram, senlatviešiem ir bijuši savi zvaigznāju nosaukumi, taču ir tādi zvaigznāji, kas ir kopīgi daudzām kultūrām, piemēram, Orions.

Labi pazīstamie zvaigznāji nereti neatbilst "oficiālajam" zvaigznāju dalījumam un nosaukumiem. Piemēram, mums tik labi zināmais Sietiņš ir daļa no Vērša zvaigznāja — un atrodas Vērša lāpstiņā; Lielie Greizie Rati ir daļa no Lielā Lāča zvaigznāja — ratu "rokturis" ir Lielā Lāča aste, bet rati — tikai neliela daļa no Lielā Lāča 'muguras'.

## Zodiaka zvaigznāji

Izsenis cilvēki pievērsuši lielu uzmanību 12 zodiaka zvaigznājiem. Zodiaka zvaigznāji atrodas zodiaka joslā. Tā kā Zeme diennakts laikā veic pilnu apgriezienu ap savu asi, tad arī visa debesu sfēra — zvaigznāji un zvaigznes — diennakts laikā šķietami veic pilnu apgriezienu ap novērotāju. Jāatzīmē, ka astronomiski zodiaka zvaigznāji nav izvietoti tā, kā to idealizēti parāda astroloģija, turklāt precesijas dēļ astroloģiskās zodiaka zvaigznāju zīmes nesakrīt ar astronomiskajiem zvaigznājiem (ir nobīdītas). Katrs zodiaka zvaigznājs aizņem dažādu debesu sfēras laukumu, zodiaka zvaigznāju vidū ir lieli un labi saskatāmi, kā arī pavisam nelieli un ļoti grūti saskatāmi zvaigznāji. Savukārt astroloģiskā izpratnē katrs zodiaka zvaigznājs aizņem precīzi 30 grādu loku, 12 zvaigznājiem kopā veidojot 360 grādus jeb vienu astronomiskā gada ciklu.

Mūsdienās visa debesu sfēra "oficiāli" ir sadalīta 88 zvaigznājos ar nosaukumiem latīņu valodā. Minētie nosaukumi tiek izmantoti zvaigžņu kartēs un atlantos. Zvaigžņu kartēs un atlantos parasti izmanto saīsinātus zvaigznāju latīniskos nosaukumus, bet atsevišķas zvaigznāju zvaigznes apzīmē vai nu ar plaši pazīstamiem zvaigžņu nosaukumiem (piemēram, Altairs, Denebs, Rīgels), vai ar saīsinātu zvaigznāja nosaukumu un grieķu alfabēta burtu. Grieķu alfabēta burtus zvaigznāja zvaigznēm piešķir pēc to redzamā spožuma. Visspožākā zvaigzne ir "alfa", nākamā spožākā "beta" utt.

## Mūsdienu zvaigznāju saraksts
(Latvijā redzamie zvaigznāji — trekniem burtiem)

## Saites
Zvaigžņu un zvaigznāju karte Latvijas Astronomijas biedrības mājas lapā