Britu—amerikāņu karš

**Britu—amerikāņu karš** jeb **1812. gada karš** () bija militārs konflikts starp ASV un Apvienoto Karalisti, tās Ziemeļamerikas kolonijām un Amerikas pamatiedzīvotāju sabiedrotajiem. Konflikts ilga divus ar pusi gadus no 1812. gada jūnija līdz 1815. gada februārim. ASV un Kanādā šis tiek uzskatīts par atsevišķu karu, savukārt Eiropā tas tiek uzskatīts par Napoleona karu daļu. Tika atrisinātas vairākas problēmas, kas bija saglabājušās no ASV Neatkarības kara, tomēr kara rezultātā nenotika robežu maiņa. Strap kara iemesliem tiek minēta britu mēģinājumi ierobežot ASV tirdzniecību, britu Karaliskās Jūras kara flotes veiktā amerikāņu jūrnieku vervēšana, ASV vēlme paplašināt savu teritoriju.
## Kara gaita
### Meksikas līča piekraste

Amerikāņu spēki ģenerāļa Džeimsa Vilkinsona vadībā, kurš pats bija algots spāņu slepenais aģents, 1813. gada martā atņēma spāņiem Mobilas apgabalu. Šis reģions bija Spānijas Rietumfloridas daļa, kura rietumu daļa tika pievienota ASV. 1810. gadā. Lai to aizstāvētu, amerikāņi uzcēla Boujeras fortu — baļķu un māla fortu ar 14 lielgabaliem. Majors Latūrs uzskatīja, ka neviens no trim fortiem šajā apgabalā nebija spējīgs pretoties aplenkumam.

1814. gada beigās briti uzsāka ofensīvu dienvidos dažas nedēļas pirms Ģentes līguma parakstīšanas. Atlantijas okeāna piekrastē admirālim Džordžam Kobērnam bija jāslēdz iekšzemes ūdensceļu tirdzniecībai un jāizsēdina Karalisko jūras kājnieku bataljoni, lai tie virzītos cauri Džordžijai uz rietumu teritorijām. Atrodoties līča piekrastē, admirālis Aleksandrs Kokreins pārcēlās uz jauno Luiziānas štatu un Misisipi teritoriju. Kokreina kuģi sasniedza Luiziānas piekrasti 9. decembrī, un admirālis Kobērns ar britu spēkiem ieradās Džordžijā 14. decembrī.

Britu armijas mērķis bija iegūt kontroli pār Misisipi ieeju. Šim nolūkam 8000 karavīru lielie ekspedīcijas spēki ģenerāļa Edvarda Pakenema vadībā uzbruka amerikāņu komandiera Endrū Džeksona sagatavotajai aizsardzībai Ņūorleānā 1815. gada 8. janvārī. Ņūorleānas kauja beidzās ar amerikāņu uzvaru, jo britiem neizdevās ieņemt nocietinājumus austrumu krastā. Britu uzbrukuma spēki cieta lielus zaudējumus, tostarp 291 bojāgājušo, 1262 ievainotos un 484 sagūstītos vai pazudušos, turpretim amerikāņu upuru skaits bija neliels, 13 bojāgājušie, 39 ievainotie un 19 pazudušie, saskaņā ar attiecīgajām oficiālajām atskaitēm par upuriem. . Šī cīņa tika slavēta kā liela uzvara visā ASV, padarot Džeksonu par nacionālo varoni un galu galā virzot viņu uz prezidenta amatu. 1815. gada janvārī  Sentfilipa forts izturēja desmit dienu bombardēšanu ko veica divi Karaliskās flotes bumbu kuģi. Pēc ASV vēsturnieka Roberta Remini uzskata, tas neļāva britiem pārvietot savu floti augšup pa Misisipi, lai atbalstītu sauszemes uzbrukumu.

Pēc pēc britu aplēsēm turpmākie uzbrukumi būtu pārāk dārgi un, visticamāk, neizdotos; un Lielbritānijas flote 18. janvārī atkāpās no Misisipi upes. Tomēr tikai 1815. gada 27. janvārī sauszemes spēki atkal pievienojās flotei, ļaujot tai aiziet. Pēc Ņūorleānas briti pārcēlās uz Mobilu kā bāzi turpmākajām operācijām. Sagatavojies, ģenerālis Džons Lamberts aplenca Boujeras fortu, ieņemot to 1815. gada 12. februārī. Tomēr karakuģis "HMS Brazen" nākamajā dienā atnesa ziņas par Ģentes līgumu un briti pameta līča piekrasti. Šīs kara beigas novērsa Mobilas sagrābšanu un jebkādus atkārtotus uzbrukumus Ņūorleānai.

Tikmēr 1815. gada janvārī admirālim Kobērnam izdevās bloķēt Džordžijas dienvidaustrumu krastu, ieņemot Kamdenas apgabalu. Briti ātri ieņēma Kamberlendas salu, Pīterpointas fortu un Senttamani fortu izšķirošā uzvarā. Pēc viņa komandējošo virsnieku pavēles  Kobērna britu spēki pārcēla daudzus izbēgušos vergus, sagrābjot Svētā Simona salu. Viņam bija pavēle ​​savervēt pēc iespējas vairāk aizbēgušu vergu koloniālajā jūras kājnieku korpusā un izmantot tos, lai veiktu reidus Džordžijā un Karolīnās. Kobērns šim pašam mērķim nodrošināja arī tūkstošiem muskešu un karabīņu un milzīgu munīcijas daudzumu krīku un seminolu indiāņiem. Iebrukuma laikā Džordžijas piekrastē aptuveni 1485 cilvēki izvēlējās pārcelties uz Lielbritānijas teritorijām vai pievienoties Lielbritānijas armijai. Tomēr līdz marta vidum, vairākas dienas pēc tam, kad tika saņemta ziņa par Ģentes līgumu, britu kuģi atstāja apgabalu.

Lielbritānijas valdība neatzina ne Rietumfloridu, ne Ņūorleānu par Amerikas teritoriju. Vēsturnieks Frenks Ovslijs norāda, ka viņi varēja izmantot uzvaru Ņūorleānā, lai pieprasītu no ASV turpmākas piekāpšanās. Tomēr turpmākie pētījumi Lielbritānijas ministru sarakstē tajā laikā liecina par pretējo un ar īpašu atsauci uz Ministru prezidenta 1814. gada 23. decembra saraksti ar ārlietu ministru Rietumflorida bija vienīgā teritorija, ko ASV pastāvīgi ieguva kara laikā.
## Spēku samērs
1812. gada militārais konflikts starp Lielbritāniju un ASV nebija viens no tiem kariem, kas sevī ietvēra samērā plašu militārpersonu skaitu. Sākoties karam, ASV armija sastāvēja tikai no nepilniem 12 000 karavīru, kamēr Britu impērijas pusē — Kanādas teritorijā — bija izvietoti tikai apmēram 7000 karavīru. Tam par iemeslu kalpoja fakts, ka tajā laika posmā Lielbritānijas militārais potenciāls lielākoties tika pavērsts pret Francijas karaspēku Eiropā, kur paralēli risinājās Napoleona kari.
### Karojošo pušu zaudējumi

## Atsauces

## Ārējās saites