Pāvels Jegorovs

**Pāvels Jegorovs** () (1889—1965) bija krievu un padomju revolucionārs un karavīrs, piedalījies Pirmajā pasaules karā, Krievijas pilsoņu karā un Otrajā pasaules karā.

## Biogrāfija
Dzimis 1889. gadā zemnieku ģimenē.

1915. gadā absolvējis kara skolu Lionā, Francijā, kļuvis par Krievijas Impērijas armijas virsnieku. Pirmā pasaules kara dalībnieks, piešķirta kapteiņa dienesta pakāpe.

KSDS(b)P biedrs kopš 1917. gada. Maskavas pilsētas Sarkanās gvardes Centrālā štāba loceklis.

No 1917. gada decembra līdz 1918. gada februārim bija 1. Maskavas revolucionārās vienības komandieris (uzbrukuma laikā no Poltavas uz Kijivu to sauca par 1. revolucionāro armiju), kas bija daļa no Dienvidu revolucionārās frontes cīņai pret kontrrevolūciju, un kuras spēki nodibināja padomju varu Harkivas un Jekaterinoslavas guberņās. 1918. gada martā bija 1. formējuma 1. revolucionārās armijas komandieris Odesas rajonā, savukārt, no marta līdz aprīlim, Jekaterinoslavas, kur uz laiku atradās Ukrainas Padomju Republikas valdība, aizstāvības laikā no uzbrūkošā Vācijas-Austroungārijas karaspēka pārņēma 1. formējuma 1., 2. un 3. revolucionārās armijas vispārējo vadību.

Vāciešiem uzbrūkot, boļševiku militārie veidojumi atkāpās un sāka marodēt. 1918. gada 20. aprīlī, uzzinot, ka Jegorova vadītās 1. Ukrainas armijas štābs Džankojā pastrādājis noziegumus, uz pilsētu kārtības atjaunošanai tika nosūtīta matroža Živoderova komandētā rota no Taurijas Padomju Republikas Bruņoto spēku 1. Melnās jūras pulka. Ierodoties pilsētā, starp Židorova vienību un dzelzceļa brigādi, kas aizstāvēja Jegorovu, izcēlās apšaude. Abās pusēs gāja bojā pa vienam karavīram, pēc tam Živoderova rota atbruņoja Jegorova štābu un savāca visas štāba vērtslietas.

No 1918. gada maijam līdz šī paša gada jūlijam bija Vladikaukāzas kara apgabala karaspēka komandieris. No 1918. gada jūlija līdz 1919. gada aprīlim bija frontes sektora karaspēka komandieris pie Kotļarevskas dzelzceļa stacijas, bloķējot baltgvardu kustību uz Vladikaukāzu, vēlāk tika atbrīvots no kara apgabala komandiera amata.

1919. gada aprīlī-maijā bija 4. Ukrainas strēlnieku divīzijas priekšnieks. No maija līdz augustam — karaspēka grupas komandieris Kremenčukas virzienā, piedalījies Hrihorjeva sacelšanās apspiešanā un kaujās pret  ģenerāļa Deņikina komandētajiem baltās kustības Dienvidkrievijas bruņotajiem spēkiem. Oktobrī — 11. armijas cietokšņa divīzijas priekšnieks, no novembra — 34. kājnieku divīzijas brigādes komandieris Caricinas frontes sektorā.

1920. gada aprīlī-augustā — 34. kājnieku divīzijas priekšnieka pienākumu izpildītājs. Par Soču pilsētas ieņemšanu 1920. gada pavasarī, viņam tika piešķirts Sarkanā karoga ordenis. Kopš septembra — 9. strēlnieku divīzijas 26. brigādes komandieris kaujās ar ģenerāļa Vrangeļa vadīto Krievu armijas karaspēku Taurijas guberņā.

No 1921. gada marta līdz maijam — Tālo Austrumu Republikas Tautas revolucionārās armijas 1. Čitas strēlnieku divīzijas priekšnieks. Pēc tam citos vadības amatos.

Piedalījies Otrajā pasaules karā. No 1946. gada līdz savai nāvei 1965. gadā viņš dzīvoja Sočos. Apglabāts pilsētas kapsētas centrālajā alejā. Viņa vārdā nosaukta viena no ielām Sočos.

## Apbalvojumi
* Sarkanā Karoga ordenis (1920. gada pavasaris)

## Atsauces