Salamankas kauja

**Salamankas kauja** (franciski un spāniski pazīstama kā Arapilesas kauja) norisinājās 1812. gada 22. jūlijā. Angļu-portugāļu armija Velingtonas ērla (topošā Velingtonas hercoga) vadībā Arapilesā, uz dienvidiem no Salamankas pilsētas, Spānijā, Pireneju kara laikā sakāva maršala Ogista Marmona vadītos franču spēkus. Koalīcijas sastāvā bija arī spāņu divīzija, taču tā kaujā nepiedalījās.

Kauja ietvēra virkni flangu manevru slīpā ierindā, ko uzsāka britu smagā kavalērijas brigāde un Pakenhema 3. divīzija un turpināja kavalērija un 4., 5. un 6. divīzija. Šie uzbrukumi izraisīja franču kreisā spārna sakāvi. Marmons un viņa vietnieks ģenerālis Bonē pirmajās apšaudes minūtēs guva šrapneļu ievainojumus. Un apjukums franču komandvadībā, iespējams, bija izšķirošais faktors, kas radīja iespēju, kuru Velingtons izmantoja.

Ģenerālis Bertrāns Klauzels, trešais franču komandieris pēc ranga, pārņēma vadību un pavēlēja franču rezervistiem veikt pretuzbrukumu noplicinātajam sabiedroto spēku centram. Šis solis izrādījās daļēji veiksmīgs, taču, tā kā Velingtons bija nosūtījis savus pastiprinājumus uz centru, angļu-portugāļu spēki šeit guva virsroku.

Sabiedroto zaudējumi kaujā bija 3129 britu, 2038 portugāļu un 6 spāņu karavīri kritušo vai ievainoto vidū; kopā 5173 karavīri. Lielākā daļa Spānijas karaspēka kaujā nepiedalījās, jo tie bija novietoti tā, lai bloķētu franču bēgšanas ceļus, tāpēc cieta tik niecīgus zaudējumus. Franči zaudēja aptuveni 13 000 kritušo, ievainoto un sagūstīto. Velingtona uzvaras rezultātā viņa armija divu mēnešu laikā varēja doties uz Madridi un to atbrīvot, pirms atkāpšanās uz Portugāli. Franči bija spiesti uz visiem laikiem pamest Andalūziju, savukārt Madrides zaudējums neatgriezeniski mazināja atbalstu karaļa Žozefa profranciskajai valdībai.
## Priekšvēsture

Napoleona kari pārņēma Spāniju jau 1808. gadā. Ievērojamu Spānijas teritorijas daļu okupēja Francijas karaspēks, un Madrides tronī tika iecelts Napoleona vecākais brālis Žozefs Bonaparts. Spāņi uzsāka izsīkuma karu pret frančiem, kas bieži vien izpaudās partizānu kara veidā. Briti, ilggadējie franču pretinieki, tikmēr nostiprinājās Portugālē un periodiski no turienes veica ofensīvas pret Francijas okupētajām teritorijām.

Viena šāda ofensīva Velingtona vadībā sākās 1812. gada ziemā. 20. janvārī Velingtona ieņēma Sjudadu Rodrigo, bet 6. aprīlī dienvidos krita Badahosa. Franču Marmona vadītā armija ierakās gar Douru upi, gaidīja pastiprinājumus un pēc tam devās uzbrukumā. Marmona karaspēkam virzoties uz priekšu, Velingtona spēki atkāpās paralēli tiem. Velingtons, stājoties pretī Marmona pastiprinātajiem spēkiem, plānoja atkāpties uz Portugāli, kad pamanīja, ka Marmons savā apiešanas manevrā bija stipri izstiepis savu kreiso flangu. Un Velingtons nolēma to izmantot savā labā.
## Armiju skaitliskais sastāvs
Kaujas sākumā Marmonam bija 49 000–50 000 vīru, tā armija kas sastāvēja no astoņām kājnieku divīzijas, dragūnu vienībām un vieglās kavalērijas. Velingtonam bija 52 000 vīru, tostarp astoņas kājnieku divīzijas (sešas britu kājnieku divīzijas, viena spāņu un vieglā divīzija), divas neatkarīgas portugāļu brigādes un piecas kavalērijas brigādes. Velingtonam kavalērijas skaitā bija gandrīz divkāršs pārsvars.
## Kaujas gaita

Kauja risinājās ap Lielo Arapilesas kalnu, blakus kuram atradās vēl viens kalns — Mazais Arapilesas kalns. Lielo Arapiles kalnu ieņēma franči, bet Mazo Arapiles kalnu — briti. Marmons uzskatīja, ka viņam pretī stājušās tikai Velingtona aizmugures vienības, lai gan patiesībā tā bija visa armija. Viņš nezaudēja cerību aplenkt ienaidnieku, tāpēc turpināja izkliedēt savus spēkus.

Kamēr ģenerāļa Fuā divīzija cīnījās flangā, kreisā flanga divīzijas gājienā bija tik izkliedētas, ka starp tām izveidojās spraugas. "Marmonts ir miris," Velingtons pēc situācijas novērtēšanas teica savam spāņu adjutantam ģenerālim Alavam. Tikmēr pats Marmons tika smagi ievainots ar lielgabala lodi, kas izšauta no angļu baterijas, kas bija izvietota Mazajā Arapiles kalnā. Viņa aizstājējs ģenerālis Žans Pjērs Bonē arī stundu vēlāk tika ievainots, un viņa vietā stājās trešā ranga ģenerālis Klauzels. Vēlāk arī viņš tika ievainots, bet palika ierindā un galu galā spēja izvest sagrauto armiju no kaujas lauka.

Kaujas aktīvā fāze sākās ar spēcīgu kājnieku un kavalērijas uzbrukumu ģenerāļa Edvarda Pakenhama vadībā francū brigādes ģenerāļa Tomjēra divīzijai un Kurto kavalērijas brigādei, kas vadīja Francijas spēkus. Tomjēra divīzija tika pilnībā sakauta, un pats Tomjērs tika nogalināts. Pēc tam briti uzbruka Antuāna Luija Popona de Mokēna divīzijas otrajai brigādei, kas sekoja Tomjēram. Arī šī brigāde tika pilnībā sakauta. Sakauto vienību paliekas pievienojās Mokēna divīzijas pirmajai brigādei. Kurto kavalērija mēģināja tās piesegt, bet drīz vien tika izklīdināta. Sekojot Otrajai brigādei, Mokēna pirmā brigāde tika pilnībā sakauta ar spēcīgu britu kavalērijas uzbrukumu. Pēc tam atklātā laukā tika sakauts viens no Francijas 6. divīzijas pulkiem. Izšķirošu lomu šajā uzvaru ķēdē spēlēja ģenerālmajora Džona Le Maršāna britu kavalērija, taču viņš tika nogalināts, turpinot uzbrukumu. Pēc tam Velingtons uzbruka franču pozīciju centram, mērķējot uz Klauzela 2. divīziju un Bonē 8. divīziju. Klauzelam izdevās veikt sākotnēji veiksmīgu pretuzbrukumu un nodarīt zaudējumus ienaidniekam, taču galu galā operācija beidzās ar smagu Klauzela un Bonē divīziju sakāvi. Franči bija spiesti pamest savas izdevīgās pozīcijas pie Lielā Arapilesas kalna. Tad sākās vispārēja franču atkāpšanās, kurā piedalījās arī 4. divīzija, kas relatīvi veiksmīgi aizbēga.

Franču atkāpšanos sedza jaunā 3. divīzija ģenerāļa Ferē vadībā. Tomēr, kad tās komandieris tika nogalināts, tā arī izklīda. Armijas paliekas tika izglābtas līdz nakts iestāšanās brīdim lai gan arī britu armija bija cietusi nopietnus zaudējumus.
## Impērijas ērgļi
Kaujas laikā briti sagrāba divus franču pulka ērgļus — vienu no 6. divīzijas 22. līnijas pulka un vienu no Tomjēra 7. divīzijas 62. līnijas pulka. Ērglis tika uzskatīts par pulka simbolu un visvērtīgāko priekšmetu, augsti vērtētu trofeju.

Trīs terakotas statujas, kas attēlo sagrābtos ērgļus, atrodas starp Eseksas nama augstajiem frontoniem, High Street 375, Stratfordā, Austrum Londonā.
## Kaujas sekas

Pēc kaujas sakautā Francijas armija atkāpās uz tiltu pie Alba de Tormesas pilsētas. Velingtons uzskatīja, ka pāreju apsargā spāņu garnizons, un plānoja tur bloķēt frančus un pilnībā iznīcināt viņu armiju. Tomēr spāņi patvaļīgi bija pametuši Alba de Tormesu, un tādējādi franču pilnīga sagrāve nebija iespējama.

Francijas armija turpināja atkāpšanos, un 12. augustā Velingtons iegāja Madridē, kuru steigšus bija pametis karalis Žozefs. Tomēr līdz rudenim Francijas spēki bija pārgrupējušies, maršals Sults vadīja spēcīgus spēkus, un Velingtons savu armiju bija spiests pamest Madridi un atkāpties atpakaļ uz Portugāli.

Tomēr ne uz ilgu laiku. Nākamajā gadā viņš uzsāka jaunu ofensīvu, kas beidzās ar britu uzvaru Vitorijā un galu galā ar franču padzīšanu no Spānijas.
## Piemiņa
Mūsdienās Apvienotajā Karalistē 22. jūlijs tiek atzīmēts kā Salamankas diena un ir strēlnieku pulka (*Rifles*) diena.
## Atsauces

## Ārējās saites
*Battle of Salamanca Original reports from The Times
*Dispatches: London Gazette 16 August 1812
*Details on battle of Salamanca
*Includes British and allied OOB
*The Cruel War in Spain – Armies, Battles, Skirmishes
*Batalla de los Arapiles 
*