Ksilārijs

[thumb|Ksilārijs Strahovas klosterī [Prāga|Prāgā]]
**Ksilārijs** (no  (*xúlon*) — 'koks' un  — 'atsevišķa vieta'), arī **ksilotēka** (no  un *θήκη* (*tḗkē*) — 'glabātava'), ir noteiktu koksnes paraugu kolekcija. Koksnes paraugi var būt koka plāksnīšu formas, koku stumbru šķērsgriezumi, urbumi, mikroskopiskie preparāti. Koku paraugu kolekcijas tiek veidotas atbilstoši pētnieciskā darba mērķiem. Tās ir vērtīgas pētījumiem mežsaimniecības, botānikas, dabas aizsardzības, mākslas darbu restaurācijas, paleontoloģijas, arheoloģijas un kriminālistikas jomās.
[thumb|Paraugi no Lilienfeldes bibliotēkas [Austrija|Austrijā ]]
Ir bijuši vairāki mēģinājumi sastādīt starptautisku ksilāriju sarakstu — *Index xylariorum*. To uzsāka Viljams Lūiss Sterns (*William Louis Stern*) 1967. gadā. Pēdējā saraksta atjaunošana veikta 2016. gadā Frēri Lensa (*Freeri Lens*) vadībā un publicēta Starptautiskās koksnes anatomu asociācijas (the International Association of Wood Anatomists) biļetenā.

## Vēsture
Ksilāriju veidošana aizsākās 17. gadsimta beigās, kad dīvainību krātuvēs (, ) sāka parādīties eksotisku koku paraugi. Tas ir laiks, kad Eiropu sasniedza vērtīgu koku sugu imports no kolonijām. Ar laiku koku paraugu kolekcijas kļuva bagātākas un vairāk sistematizētas, ar vairāk kā simt paraugiem katrā kolekcijā.

Paraugi ksilārijos bija izgatavoti kā vienkāršas koka plāksnītes vai kā grāmatas. "Grāmatas" mēdza būt pat atveramas ar kaltētām koka daļām — lapām, mizas fragmentiem, augļiem un ziediem iekšpusē. Vienkārša grāmatas formas kolekcija saglabājusies Karaliskajā Centrālāfrikas muzejā (*The Royal Museum of Central Africa*), Beļģijā, Tervūrenā. Muzeja ksilārijā kopumā glabājas vairāk kā 13 000 koksnes paraugu no visas pasaules, sākot no mikroskopijai sagatavotiem preparātiem līdz lielām eksotisko koku stumbru daļām. Centrālāfrikas muzejā ir viena no bagātākajām ksilārija kolekcijām pasaulē.

Cietie, krāsainie un eksotiskie kokmateriāli tika tirgoti mēbeļu finierēšanai, ēku apdares paneļu un skulptūru izgatavošanai. Tirgotāji un amatnieki ksilārijus izmantoja kā savu preču katalogus.

## Latvijā
[thumb|Paraugi no Himzela kolekcijas [Latvijas Nacionālais dabas muzejs|Latvijas Nacionālā Dabas muzeja krājumā]]
[thumb|Finiera paraugu albums no Pirkenhammeras [Latvijas Nacionālais dabas muzejs|Latvijas Nacionālā Dabas muzeja krājumā]]

Viens no senākajiem ksilārijiem, kas apzināts Latvijā, atrodas Latvijas Nacionālajā dabas muzejā. Muzejā tas nokļuvis no Nikolausa fon Himzela (1729—1764) muzeja krājuma, kura dabaszinātniskās kolekcijas vispirms nonāca Rīgas Dabaspētnieku biedrībā, bet pēc Otrā pasaules kara — Dabas muzejā.

Dabas muzeja krājumā ir arī kāds nedatēts finiera paraugu albums ar uzrakstu *Günter's Nachfolger Kunsttischler in Pirkenhammer* (no vācu valodas — 'Gintera pēctecis mēbeļnieks Pirkenhammerā'). Tajā saglabājušās piecas plāksnes ar paraugiem, kurus izsmalcināto mēbeļu galdnieks (ebenists) piedāvāja saviem klientiem mēbeļu rotāšanai. Zem katra paraudziņa ir koka sugas nosaukums. Pirkenhammera bija ciems Sudetijā, Egeras rajonā. Tagad to sauc Brežova pie Karlovi Variem Čehijā.
 
Latvijas Universitātes Latvijas vēstures institūta Dendrohronoloģijas laboratorija kopš 1990. gadu sākuma veic galvenokārt Latvijas teritorijā saglabājušos vēsturisko konstrukciju koka būvelementu un arheoloģiskajos izrakumos atrasto koka priekšmetu dendrohronoloģisko datēšanu. Izveidots vēsturisko koku paraugu krājums. Lai dendrohronoloģisko datēšanu varētu veikt, laboratorijā izstrādātas trīs vietējo sugu koku gadskārtu ilggadējās hronoloģijas. Tie ir Latvijas teritorijā senāk būvniecībā visvairāk izmantoto sugu koki — parastā priede (Pinus sylvestris L.), parastā egle (Picea abies (L.) H. Karst.) un parastais ozols (Quercus robur L.). Līdz šim izstrādātās priedes gadskārtu absolūtās hronoloģijas kopā attiecas uz laikposmu no 10. gs. līdz mūsdienām, egles — no 16. līdz 19. gs., bet ozola — no 10. gs. līdz 18. gadsimtam. Laboratorijā ir izstrādātas arī priedes gadskārtu absolūtās hronoloģijas, kuras attiecas uz mūsdienās Latvijas teritorijas dažādās vietās esošām 13 mežaudzēm.
Dendrohronoloģijas metodi izstrādā un savos pētījumos izmanto arī LU Medicīnas un dzīvības zinātņu fakultātes pētnieki un mežzinātnes institūta "Silava" zinātnieki. Minēto institūciju pētnieki sava darba vajadzībām veido koksnes paraugu krājumus, kurus nosacīti varētu dēvēt par ksilārijiem pēc analoģijas ar herbārijiem un fungārijiem.

## Atsauces