open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Pablo Neruda

**Rikardo Eliesers Neftalī Rejess Basoalto** (, dzimis , miris ), plašāk zināms ar pseidonīmu un vēlāk īsto vārdu **Pablo Neruda** (*Pablo Neruda*), bija Čīles rakstnieks, 1971. gada Nobela prēmijas literatūrā ieguvējs. Neruda tiek uzskatīts par vienu no nozīmīgākajiem spāņu valodā rakstošajiem 20. gadsimta dzejniekiem.

Nerudas dzejas tematika un stilistika ir ļoti plaša, viņa daiļradē sastopama gan erotiski tonēta mīlas dzeja, gan sirreālistiski, gan episki vēsturiski, gan politiski, gan ikdienišķas tematikas darbi. Gabriels Garsija Markess Pablo Nerudu nosaucis par 20. gadsimta diženāko dzejnieku.

Pablo Nerudas pseidonīms (vēlāk tas kļuva par viņa īsto vārdu) aizgūts no čehu rakstnieka Jana Nerudas vārda.

## Ārējās saites

*
Jeitss

**Jeitss** (, *Yeates*) ir anglosakšu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
* Ādams Jeitss (*Adam Yates*) — Lielbritānijas riteņbraucējs (dzimis 1992. gadā);
* Deivids Jeitss (*David Yates*) — angļu kinorežisors un scenārists (dzimis 1963. gadā);
* Frederiks Jeitss (*Frederick Dewhurst Yates*) — Lielbritānijas šahists (1884—1932);
* Pīters Jeitss (*Peter Yates*) — angļu kinorežisors un producents (1929—2011);
* Saimons Jeitss (*Simon Yates*) — Lielbritānijas riteņbraucējs (dzimis 1992. gadā);
* Šons Jeitss (*Sean Yates*) — Lielbritānijas riteņbraucējs (dzimis 1960. gadā);
* Viljams Batlers Jeitss (*William Butler Yeats*) — īru dzejnieks un dramaturgs (1865—1939).
Igo

**Igo** var būt:

* Šarls Igo (*Charles Hugo*) — franču burātājs;
* Viktors Igo (*Victor Hugo*, 1802 - 1885) — franču rakstnieks;
* Igo (īstajā vārdā Rodrigo Fomins) — latviešu mūziķis.
Markess

**Markess** () var būt:
* Gabriels Garsija Markess (*Gabriel García Márquez*; 1927—2014) — kolumbiešu rakstnieks, Nobela prēmijas laureāts literatūrā;
* Marks Markess (*Marc Márquez*; 1993) — spāņu šosejas motobraucējs;
* Rafaels Markess (*Rafael Márquez*; 1979) — meksikāņu futbolists.
Hofmanis

**Hofmanis** ( — 'pārvaldnieks, pārzinis'; sieviešu dzimtē Hofmane) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:

* Alberts Hofmanis (1906—2008) — Šveices ķīmiķis;
* Arnolds Hofmanis (1900—2006) — Latvijas brīvības cīņu dalībnieks un jurists;
* Augusts Heinrihs Hofmanis fon Fallerslēbens (*August Heinrich Hoffmann von Fallersleben*; 1798—1874) — vācu dzejnieks;
* Ernsts Hofmanis (*Ernst Hofmann*, 1801—1871) — vācbaltiešu ģeologs, mineralogs, ģeogrāfs un ceļotājs;
* Bruno Hofmanis (*Bruno Hoffmann*, 1886—1925) — vācbaltiešu žurnālists, Tautas padomes loceklis;
* E. T. A. Hofmanis (*E.T.A. Hoffmann*, 1776—1822) — vācu rakstnieks, komponists, jurists, mūzikas kritiķis, zīmētājs, karikatūrists;
* Fricis Hofmanis (*Fritz Hofmann*, 1871—1927) — vācu vieglatlēts un sporta vingrotājs, vairāku olimpisko medaļu ieguvējs;
* Gregorijs Hofmanis (*Grégory Hofmann*, 1992) — Šveices hokejists;
* Hanss Hofmanis (*Hans Hofmann*, 1880—1966) — amerikāņu mākslinieks;
* Jonass Hofmanis (*Jonas Hofmann*, 1992) — vācu futbolists;
* Jozefs Hofmanis (*Josef Hoffmann*, 1870—1956) — austriešu arhitekts un dizaineris;
* Teodors Hofmanis (*Theodor Hoffmann*, 1865—1919) — vācbaltiešu  mācītājs;
* Vilhelms Hofmanis (*Wilhelm Hoffmann*, 1869—1945) — vācbaltiešu arhitekts.

## Skatīt arī
* Hofmans
Konrads

**Konrads** var būt:

* Džozefs Konrads;
* Jānis Konrads;
* Viktors Konrads.

## Skatīt arī
* Konrade
* Konrāds
Mārlovs

**Mārlovs** var būt:

* Kristofers Mārlovs (*Christopher Marlowe*, kristīts 1564. gadā, miris 1593. gadā), angļu dramaturgs,
* "Mārlovs" (*Marlowe*), 2022. gada Francijas, Īrijas un Spānijas *neo-noir* krimināltrillera filma.
Bartolomē de las Kasass

**Bartolomē de las Kasass** (, dzimis 1484. gadā Seviļā, miris  Madridē) bija spāņu garīdznieks,  dominikāņu mūks, pirmais Čjapasas arhibīskaps, viens no pirmajiem indiāņu tiesību aizstāvjiem. Izdevis arī darbus par Jaunās Pasaules apgūšanas vēsturi.

1502. gadā kopā ar tēvu, tirgotāju, pārcēlās no Spānijas pārcēlās uz Espanjolu (Haiti). Pēc astoņiem gadiem Bartolomē kļuva par garīdznieku.

Pazīstamākais darbs — "Īss Indiju izpostīšanas apraksts" (*Brevísima relación de la destrucción de las Indias*, 1552), kurā aprakstījis paša redzēto indiāņu genocīdu. Grāmata guva ievērību pārējā Eiropā, ietekmējot tās sabiedrisko domu.

## Atsauces
Antonio Mačado

thumb|200px|Antonio Mačado

**Antonio Mačado** (*Antonio Machado y Ruiz*) (dzimis 1875. gada 26. jūlijā Seviļā, miris 1939. gada 22. februārī Francijā, Spānijas pierobežā) — spāņu dzejnieks un esejists. Viens no '98. gada paaudzes pārstāvjiem.

1889. gadā ģimene no Seviļas pārcēlās uz Madridi.

1899. gadā kopā ar brāli devās uz Parīzi, kur iepazinās ar tā laika ievērojamākajiem dzejniekiem (tai skaitā Verlēnu, Dario, Vaildu), kuru ietekmē pievērsās dzejai.

No 1907. gada līdz 1912. gadam — franču valodas skolotājs mazpilsētā Sorijā, kuru pameta, kad mira viņa sieva. No 1919. gada līdz 1931. gadam — franču valodas pasniedzējs Segovijā.

Bieži tiek citētas Mačado dzejoļa rindas par "divām Spānijām" kā priekšvēstnesis Spānijas pilsoņu karam. Kara laikā Mačado bija republikāņu pusē, un atkāpās līdz ar tiem. Miris 1939. gada 22. februārī Francijā pie Spānijas robežas, četras dienas pirms Barselonas krišanas.

## Bibliogrāfija

* *Soledades* (1903)
* *Soledades. Galerías. Otros poemas* (1907)
* *Campos de Castilla* (1912)
* *Poesías completas* (1917)
* *Nuevas canciones* (1924)
* *Poesías completas* (1936)
* *Juan de Mairena* (1936)

## Ārējās saites
* Abel Martín. Revista de estudios sobre Antonio Machado
Bartolomē Estebans Muriljo

**Bartolomē Estebans Muriljo** () (dzimis 1617. gada 31. decembrī Seviļā, miris 1682. gada 3. aprīlī turpat) bija spāņu gleznotājs. Visu mūžu pavadījis dzimtajā Seviļā. 1660. gadā kļuva par Seviļas mākslas akadēmijas pirmo prezidentu. 
[thumb|left|Galīsiete, 1650, 63 × 43 cm, [Prado]]
Gleznojis reliģiskus motīvus un pilsētas nabagu dzīvi, slaveni ir Muriljo Dievmātes, "Šķīstā ieņemšana", "Padujas svētā Antonija brīnums", "Zēns ar suni", kā arī Seviļas bērnu gleznojumi.

Gleznas atrodas daudzos pasaules muzejos, tomēr vislielākā Muriljo darbu kolekcija ir Prado un Seviļas mākslas muzejā.
Muriljo raksturīgi skaistuma meklējumi, idealizējošas tendences, mīksta, gaisīga gleznošanas maniere un izsmalcināta meistarība gaismēnas atveidošanā. Vienots kolorīts tikai vēlīnajos darbos, sakarā ar dekoratīvo tendenču pastiprināšanos iegūst nevajadzīgu raibumu, bieži reliģiskās kompozīcijas iegūst dekoratīvisma iezīmes, bet tēli kļūst virspusēji, idealizēti un salkani.

## Ārējās saites
Trajāns

**Marks Ulpijs Nerva Trajāns** (*Marcus Ulpius Nerva Traianus*, dzimis , miris ) bija Nervas–Antonīnu dinastijas Romas impērijas imperators no 98. līdz 117. gadam, otrais no tā sauktajiem "pieciem labajiem imperatoriem". Trajāna valdīšanas laikā Romas impērijas teritorija sasniedza vēsturiski lielākos izmērus.

## Dzīvesgājums
Trajāns dzimis  Itālikā, Bētikas provincē, Pireneju pussalā, mūsdienu Seviljas pievārtē. Nākamais imperators daudzus gadus pavadīja romiešu armijā, uzturoties galvenokārt pie Romas impērijas ārējām robežām. 89. gadā sāka komandēt romiešu leģionu Pireneju pussalā. 91. gadā tā brīža Romas imperators Domiciāns Trajānam piešķīra konsula amatu. Ar laiku Trajāns kļuva par legātu — romiešu armijas ģenerāli. Šajā amatā ieguva lielu popularitāti. 97. gadā tā brīža imperators Nerva Trajānu adoptēja, jo armija bija kļuvusi ļoti uzticīga tieši Trajānam.

98. gadā, pēc Romas imperatora Nervas nāves, Trajāns kļuva par jauno imperatoru. No 101. gada līdz 106. gadam izcīnīja sīvas kaujas ar Dākiju, pievienodams to Romas valstij kā provinci. Apmēram tajā pašā laikā romieši ieņēma Nabateju. Pēc Dākijas ieņemšanas Trajāna impērija septiņus gadus dzīvoja salīdzinoši mierīgi.

113. gadā partiešu valdnieks Hosrojs pārkāpa vienošanos starp Partu un Romas impēriju par Senās Armēnijas teritoriju. Trajāns nekavējoties veica jaunu kampaņu, ieņemdams Armēniju un daļu no Partas valsts (Asīriju un Babiloniju). 116. gadā iekaroja arī Partas galvaspilsētu Ktesifonu. Tajā pašā laikā šajā reģionā un Ziemeļāfrikā ebreji uzsāka sacelšanos pret romiešu kundzību, kas Trajānam lika apturēt turpmākos iekarojumus. Kampaņas laikā Trajāns saslima un atpakaļceļā  mira Kilīkijā, mūsdienu Turcijas teritorijā. Trajāns bija nākamā imperatora Adriāna tēvocis.

## Atsauces

## Ārējās saites
Ibn Džubairs

**Ibn Džubairs** (, dzimis 1145. gadā, miris 1217. gadā) bija arābu ceļotājs. Dzimis Valensijā. Studējis Korānu Granadā, vēlāk kļuvis par sekretāru Almohadu dinastijas galmā. 1183.gadā pameta galmu un apceļoja Aleksandriju, Jeruzalemi, Medīnu, Meku, Damasku, Mosulu, Akru un Bagdādi. Sīki aprakstījis savus ceļojumus, izdodams grāmatu, kura tika pārtulkota pārējā Eiropā.

## Atsauces
Hlidskjalvs

thumb|250px|Friga un Odins Hlidskjalvā.
**Hlidskjalvs** () skandināvu mitoloģijā ir Odina tronis, kurā drīkst sēdēt tikai pats Odins un viņa sieva Friga. No Hlidskjalva iespējams redzēt visu, kas notiek pasaulē.
Dumpīgo eņģeļu krišana

**"Dumpīgo eņģeļu krišana"** (1562) ir Pītera Brēgela Vecākā glezna. Tajā attēlots bībelisks sižets — aina, kā erceņģelis Miķelis padzen eņģeļus, kuri sadumpojušies pret Dievu. Dēmoni attēloti ar dzīvnieku ķermeņiem un plaši atvērtām mutēm un vēderiem (grēka simbols).

Erceņģeļa cīņa ar eņģeļiem aprakstīta Atklāsmes 12:7-9, kur gan minēts, ka Miķelis cīnījies ar pūķi.
Hanss Holbeins Jaunākais

**Hanss Holbeins Jaunākais** (; dzimis 1497 vai 1498. gadā, miris ) bija nozīmīgs vācu renesanses gleznotājs, viens no nozīmīgākajiem sava laika portretistiem. Starp Holbeina ievērojamākajiem darbiem jāmin "Sūtņi" (1533), "Henrija VIII portrets" (1540), "Tirgotāja Georga Gīzes portrets" (1532).

Holbeina agrīnajos darbos manāma spēcīga gotikas ietekme, taču tā izzūd pēc saskares ar itāliešu mākslu. Holbeina darbiem raksturīgas sīkas detaļas un liela precizitāte.

## Biogrāfija

Sākotnēji Holbeins mācījās pie sava tēva Hansa Holbeina Vecākā, taču pēc tam devās uz Bāzeli, kur 1519.g. tika uzņemts gleznotāju ģildē. Šajā laikā viņam pasūtīja altārgleznas, portretus, grāmatu ilustrācijas. Holbeins apceļoja arī Itāliju. Plašu atpazīstamību mākslinieks ieguva kā ilustrators (Holbeins ilustrējis, piemēram, Mārtiņa Lutera Bībeles tulkojumu vācu valodā, kā arī Roterdamas Erasma darbu "Muļķības slavinājums"). Holbeins personiski pazinis Erasmu un gleznojis vairākus viņa portretus.

Aptuveni 1527. gadā Holbeins pirmoreiz devās uz Londonu, kur apmetās 1532.g. Sākot ar 1536. gadu, Holbeins pievērsās tieši portretglezniecībai. Viņš gleznoja galminiekus un Hanzas savienības tirgotājus. Holbeins kļuva par Henrija VIII galma gleznotāju (viņš modelēja arī karaļa tērpus).

Hanss Holbeins Jaunākais nomira Anglijā mēra epidēmijas laikā.

## Mākslinieciskā darbība
thumb|350px|Hansa Holbeina Jaunākā glezna "Sūtņi" (1932)
Holbeins pamatā darbojies glezniecībā (īpaši — portretglezniecībā) un grafikā. Pirms portreta gleznošanas Holbeins ar zīmuli, tinti un krāsainu krītu izveidoja detalizētu modeļa zīmējumu, kura kontūras vēlāk pārnesa uz audekla, izmantojot nelielus caurumiņus, kurus noklāja ar ogles pulveri.

Holbeins zīmējumus darinājis dažādās tehnikās — ar spalvu, tušu, sangīnu, sudraba zīmuli, ogli, dažkārt tos iekrāsojis ar akvareli.

Nozīmīgs Holbeina grafikas darbs ir kokgriezumā veidotais cikls "Nāves deja".

## Darbi (nepilnīgs uzskaitījums)

* "Mirušā Kristus ķermenis kapenēs" (1521)
* "Roterdamas Erasma portrets" (1523)
* "Pēdējais vakarēdiens" (1524-25)
* "Venera un Amors" (1524-25)
* cikls "Nāves deja" (1524-26)
* "Lēdijas Mērijas Gildfordes portrets" (1527)
* "Sers Tomass Mors" (1527)
* "Darmštates Madonna" (1526-28)
* "Tirgotāja Georga Gīzes portrets" (1532)
* "Sūtņi" (1933)
* "Francijas sūtņa Šarla Moreta portrets" (1534-35)
* "Džeina Seimūra, Anglijas karaliene" (1536)
* "Henrija VIII portrets" (1540)

## Ārējās saites

*Holbeins artcyclopedia
*Holbeins museumsyndicate
Hanss Holbeins

**Hanss Holbeins** var būt:
* Hanss Holbeins Vecākais (1460-1524),
* Hanss Holbeins Jaunākais (apm. 1497-1543).
Holbeins

**Holbeins** (*Holbein*) var būt:

* Ambrozijs Holbeins (Ambrosius Holbein, ap 1494 — ap 1519) — vācu gleznotājs, Hansa Holbeina Vecākā dēls
* Hanss Holbeins Jaunākais (*Hans Holbein der Jüngere*, ap 1497-1543) — vācu gleznotājs, Hansa Holbeina Vecākā dēls
* Hanss Holbeins Vecākais (*Hans Holbein der Ältere*, 1460-1524) — vācu gleznotājs, iepriekšējo tēvs
Konrāds Gesners

thumb|200px|Konrāds Gesners
**Konrāds Gesners** (*Conrad Gessner, Konrad Gessner, Conrad Geßner, Conrad von Gesner, Conradus Gesnerus*) (dzimis 1516. gada 26. martā Cīrihē, miris 1565. gada 13. decembrī turpat) bija šveiciešu biologs. Viņa četrsējumu darbs *Historiae Animalium* (1555-1558) tiek uzskatīts par mūsdienu zooloģijas sākumu. Viņa vārdā nosaukta augu ģints *[[Gesneriaceae]]*. Sastādījis arī augu katalogu, vācis herbāriju. Izdevis arī tā laika zināmo valodu katalogu. Gesnera rakstos pirmoreiz (1565.g) dokumentēts zīmulis.

## Ārējās saites
Johans Kaspars Lafaters

thumb|Lafaters
[thumb|[Mozess Mendelszons (no kreisās), Gotholds Efraims Lesings un Johans Kaspars Lafaters.]] 
**Johans Kaspars Lafaters** jeb **Lavāters** (*Johann Kaspar Lavater*) (dzimis 1741. gada 15. novembrī Cīrihē, miris 1801. gada 2. janvārī turpat) bija šveiciešu dzejnieks un fiziognoms. Rakstīja vāciski.

Piedzima Cīrihē, kur skolas laikā iedraudzējās ar nākamo gleznotāju Fisli. Studēja teoloģiju, pēc tam ceļoja pa Vāciju.
Pēc atgriešanās Cīrihē kalpoja par garīdznieku, publicēja dzejas. Pazīstama ir Lafatera polemika ar filozofu Mozesu Mendelszonu un Gothardu Frīdrihu Stenderu.

Otrās koalīcijas kara laikā 1799. gadā, kad franči ieņēma Cīrihi, Lafateru sašāva kāds grenadieris, un pēc gada viņš mira.

Lafaters mūsdienās būtu pilnīgi aizmirsts, ja viņš savas dzīves laikā neizdotu grāmatu "Fiziognomikas pamati" (*Physiognomische Fragmente zur Beförderung der Menschenkenntnis und Menschenliebe*) (1775-1778), kura tiek uzskatīta par fiziognomikas (cilvēka rakstura noteikšana pēc sejas) klasiku. Citu starpā, šis darbs ietekmējis Onorē de Balzaka uzskatus.

## Ārējās saites
Sūtņi (glezna)

**"Sūtņi"** (1533) ir Hansa Holbeina Jaunākā glezna, franču vēstnieka Žana de Dintevija (*Jean de Dinteville*, pa kreisi) un viņa viesa Lavoras bīskapa Žorža de Selva portrets. Portretā ir daudz klusās dabas detaļu.

Lai arī Holbeins bija vācu mākslinieks, kurš darbojās pamatā Anglijā, viņa darbos jūtama spēcīga holandiešu glezniecības ietekme (piemēram, eļļas krāsu izmantojumā — tas bija nesens izgudrojums, kuru plaši izmantoja tieši šī reģiona mākslinieki). Par flāmu un holandiešu glezniecības ietekmi liecina arī simbolisku detaļu tēlojums (it īpaši *[[vanitas]]* simbolu parādīšanās darbā).

Visnozīmīgākais darba simbols ir galvaskauss, kurš attēlots gleznas apakšējā centrālajā daļā. Galvaskauss attēlots anamorfiskā perspektīvā (arī tā tika izgudrota agrīnajā renesansē), tāpēc, lai to ieraudzītu pilnībā, skatītājam jāapskata glezna no noteikta leņķa.

Gleznā attēlots arī plašs sava laika kultūras simbolu kopums — Turcijas paklājs, debesu globuss, astronomijas un navigācijas instrumenti, zemes globuss, aritmētikas grāmata tirgotājiem vācu valodā, lauta un soma ar pūšamajie instrumentiem, krucifikss un himnu grāmata. Viena no lautas stīgām ir pārtrūkusi (kas simbolizē visa laicīgā mirklīgumu).

## Skatīt arī

* Anamorfisms
* *[[Memento mori]]*
* *[[Vanitas]]*

## Ārējās saites
Tirgotāja Georga Gīzes portrets

**"Tirgotāja Georga Gīzes portrets"** (1532) ir Hansa Holbeina Jaunākā glezna. Šajā gleznā manāma flāmu glezniecības ietekme, īpaši gaismas tēlojumā.

Tirgotājs attēlots savā darbistabā (redzamas atslēgas, zīmoggredzeni, zosu spalvas, tinte, vēstuļu vasks, šķēres, zīmogs). Priekšplānā redzams pulkstenis un trausla stikla vāze ar ziediem (abi renesanses gleznās simbolizē laicīgā mirklīgumu).

Uz sienas blakus svariem uzrakstīts moto latīņu valodā: *Nulla sine merore voluptas* ("Nav prieka bez bēdām").

1727. gadā glezna nonāca Orleānas hercoga kolekcijā. Kolekciju 1793. gadā izrādīja Londonas Karaliskajā akadēmijā, kur tā tika izsolīta. To iegādājās kāds šveiciešu izdevējs, kurš to ilgi centās pārdot, līdz beidzot par nelielu cenu pārdeva Edvardam Sollijam. 1821. gadā glezna kopā ar pārējo Sollija kolekciju nokļuva Berlīnes muzejā.

## Atsauces
Johans Heinrihs Fisli

[thumb|250px|Murgs (''Nachtmahr''), 101,6 × 127 cm [Detroita, *Institute of Fine Arts*]]

**Johans Heinrihs Fisli**, bieži **Henrijs Fuseli** (*Johann Heinrich Füssli*, Lielbritānijā pazīstams kā *Henry Fuseli*) (dzimis  Cīrihē, miris  Londonā) bija šveiciešu un britu gleznotājs. Romantisma pārstāvis. Dzimis Cīrihē, bet lielāko daiļrades mūža daļu pavadījis Anglijā. Gleznās bieži attēlotas dīvaini erotiskas, šausmu apdvestas ainas. Dzīves laikā atzīts mākslinieks, pēc tam gandrīz aizmirsts, līdz viņam atkal pievērsās ekspresionisti un sirreālisti. Viljama Bleika draugs un domubiedrs.

## Ārējās saites

* Profile on Royal Academy of Arts Collections 
*Fuseli's Lecture on Painting 1801
Johans Heinrihs Pestaloci

**Johans Heinrihs Pestaloci** (; dzimis , miris ) bija šveiciešu pedagogs un filantrops.

Ieviesis vairākus mūsdienu pedagoģijas principus. Vairākas reizes dibinājis skolas zemnieku bērniem. Kaut arī skolas nācās slēgt, Pestaloci uzskati ieguva popularitāti. Galvenos savas pedagoģijas principus aprakstijis darbā "Kā Ģertrūde māca bērnus" (*Wie Gertrud ihre Kinder lehrt*). Pēc Pestaloci domām, galvenais labas pedagoģijas pamats ir cilvēka dabīgo īpašību ievērošana.

Viņa sekotājs Latvijā bija Alberts Holanders (1796-1868), kas 1825. gadā Vecbrenguļos nodibināja privāto skolu, uz kuras pamatiem vēlāk izveidoja Bērzaines ģimnāziju pie Cēsīm.
Gotfrīds Kellers

**Gotfrīds Kellers** (; dzimis , miris ) bija šveiciešu stāstu un romānu autors. Reālisma pārstāvis.

Uzskatīja, ka neeksistē tāda šveiciešu literatūra, bet viņa darbi pieder pie vācu literatūras. Studējis Heidelbergā, kur apmeklējis Ludviga Feierbaha lekcijas. Viņa pazīstamākie darbi ir romāni "Zaļais Heinrihs" (*Der grüne Heinrich*, 1854—1855) un "Ciemata Romeo un Džuljeta" (*Romeo und Julia auf dem Dorfe*, 1876).

Gotfrīds Kellers ieviesa vācu valodā vārdu pučs (*putsch*) politiska jēdziena nozīmē.

## Ārējās saites

* Gotfrīda Kellera biogrāfija (angliski)
Pistoles spals

Būtībā šim jēdzienam ir divas nozīmes: 1 - tas ir plaukstai piemērots spals šaujamieročos; 2 — plaukstai piemērots noteiktu darbarīku spals. Šaujamieročos vai citos darbarīkos **pistoles spals** ir tā mehānisma daļa, ko tur roka un kas orientē roku tāda veida pozīcijā kā tiktu turēta kāda parasta pistole, piemēram, Colt 1911. No pistoles spala lielā mērā ir atkarīgs satvēriens un turēšanas ērtība.
thumb|right|300px|Pistoles spals
## Pistoles spals šaujamieročos

Šaujamieročos pistoles spalu parasti tur roka, kas darbina mēlīti. Šautenēs un *shotgun* tipa ieročos bez pistoles spaliem parasti tiek attiecināts, ka tiem ir „taisna” vai „kalnaina” (tikai *shotgun* tipa ieročiem) stila laides. Dažiem šaujamieročiem kā, piemēram, Thompson mašīnpistolēm ir priekšējais pistoles spals, kas stabilizē ieroci tā darbībā. Bieži pistoles spals veic dažādas funkcijas kā, piemēram, magazīnas apvalks, divkājis vai darbarīku glabātava. Vismaz vienā ierocī pistoles spals tiek izmantots arī kā rokturis, lai pielādētu ieroci.

Pistoles spali ir kontrolēta pazīme ASV šaujamieroču likumā. Priekšējais pistoles spals pistolēs ir ierobežots. Pistoles spali, kas ir izvirzīti uz āru zem ieroča un kas nav standarta šautenes daļa, pašlaik tiek regulēti daudzos štatos un tika regulēti tagad jau spēkā neesošajā Federālajā triecienieroču aizliegumā .

## Pistoles spals darbarīkos

Arī daudziem darbarīkiem, sākot jau no vienročiem (zāģis) un beidzot ar pneimatiskajiem naglotājiem, ir pistoles spals. Šādos darbarīkos bieži vien parādās arī vārds „pistole”: līmes pistole, drīvēšanas pistole, naglošanas pistole u.c. Vairākiem darbarīkiem tāpat kā šaujamieročiem ir arī priekšējais pistoles spals. Urbjos un slīpmašīnās šis spals parasti tiek lietots papildus kontrolei.
Reja (mitoloģija)

thumb|Reja dod Kronam drānā ietītu akmeni
**Reja** ir sengrieķu mitoloģijas tēls. Bija Urāna un Gajas meita, brāļa Krona sieva. Rejai un Kronam bija seši bērni. Jaunākais dēls Zevs panāca, ka Krons atrij piecus vecākos bērnus — Hestiju, Dēmetru, Hēru, Aīdu un Poseidonu.

## Ārējās saites
Nabokovs

**Nabokovs** (; sieviešu dzimtē Nabokova *(Набо́кова)*) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:

* Jevgeņijs Nabokovs (*Евгений Викторович Набоков*; 1975) — Krievijas hokejists;
* Vladimirs Nabokovs (*Владимир Дмитриевич Набоков*; 1869—1922) — krievu politiķis, rakstnieka Nabokova tēvs;
* Sergejs Nabokovs (*Сергей Дмитриевич Набоков*; 1868—1940) — Kurzemes gubernators;
* Vladimirs Nabokovs (*Владимир Владимирович Набоков*; 1899—1977) — krievu un amerikāņu rakstnieks, dzejnieks, tulkotājs un literatūrkritiķis.
Žans Žirodū

thumb|250px|Žans Žirodū
**Ipolits Žans Žirodū** (, dzimis 1882.g. 29. oktobrī, miris 1944.g. 31. janvārī) bija franču rakstnieks, viens no nozīmīgākajiem intelektuālās drāmas pārstāvjiem.

## Biogrāfija

Žirodū ir dzimis Bellakā. Parīzē viņš pabeidza Pedagoģisko institūtu, kā arī darbojās periodikā. Jaunībā Žirodū daudz ceļoja (viņš apceļoja Vāciju, Itāliju, Balkānu pussalu, Kanādu, kā arī ASV, kur gadu pasniedza Hārvardas Universitātē).

Pirmā pasaules kara laikā Žirodū bija pretošanās kustības biedrs, divreiz frontē tika ievainots un saņēma Goda Leģiona ordeni (*Légion d'honneur*). Pēc kara Žirodū ieņēma nozīmīgus amatus Francijas ārlietu ministrijā. Sākoties Otrajam pasaules karam, Žirodū bija Informācijas ministrs Eduāra Daladjē (*Edouard Daladier*) valdībā.

## Literārā darbība

Literatūrā Žirodū ienāca kā prozaiķis, rakstīja stāstus un romānus. Jau viņa agrīnie darbi ieguva lielu atzinību. 1928. gadā Žirodū sāka darboties dramaturģijā (viņš uzrakstīja pavisam 15 lugas), rakstījis arī kinoscenārijus. 1928. gadā Žirodū sastapa Luiju Žuvē, kurš vēlāk iestudēja 13 Žirodū lugas.

Žirodū lugu sižeti bieži balstīti mitoloģijā; efekts tiek panākts, pretnostatot tradicionālo sižetu un autora interpretāciju.

## Bibliogrāfija

* "Burvīgā Klio" (*Adorable Clio*, 1920)
* "Zigfrīds un Limuzēna" (*Siegfried et le Limousin*, 1922, romāns)
* "Žiljeta vīriešu zemē" (*Juliette au pays des hommes*, 1924)
* "Bella" (*Bella*, 1926, romāns)
* "Zigfrīds" (*Siegfried*, 1928, luga)
* "Amfitrions 38" (*Amphitryon 38*, 1929, luga)
* "Judīte" (*Judith*, 1931, luga)
* "Sentimentālā Francija" (*La France sentimentale*, 1932, romāns)
* "Pieci Lafontēna kārdinājumi" (*Les cinq Tentations de La Fontaine*, 1938)
* "Intermeco" (*Intermezzo*, 1933, luga)
* "Trojas kara nebūs" (*La guerre de Troie n'aura pas lieu*, 1935, luga)
* "Elektra" (*Électre*, 1937, luga)
* "Undīne" (*Ondine*, 1939, luga)
* "Sodoma un Gomora" (*Sodome et Gomorrhe*, 1943, luga)
* "Vājprātīgā no Šaijo" (*La Folle de Chaillot*, 1943, luga)
Zaporižja

**Zaporižja** () ir pilsēta Ukrainas dienvidaustrumos, Zaporižjas apgabala un Zaporižjas rajona centrs. Izvietojusies apgabala ziemeļos Dņepras upes krastā  no valsts galvaspilsētas Kijivas. Liels ekonomikas centrs. Lielākie rūpniecības uzņēmumi ir autobūves uzņēmums ZAZ, aviācijas dzinēju uzņēmums *Motor Sich*, Dņipro HES.

## Vēsture
Tradicionāli tiek uzskatīts, ka 1550. gadā Aizkrāces kazaku atamans Dmitrijs Višņeveckis Dņepras Horticas salā nodibināja Zaporižjas Seču, kura kļuva par kazaku republikas ar tādu pašu nosaukumu galvaspilsētu. 1713. gadā, Lielā Ziemeļu kara laikā, Zaporižjas kazaku republika kļuva atkarīga no Osmaņu impērijas. 18. gadsimta beigās kazaku teritorija nokļuva Krievijas sastāvā. 1770. gadā šeit nodibināja Aleksandrovskas cietoksni, kurš 1806. gadā kļuva par **Aleksandrovskas** (*Олександрівськ*) pilsētu. 1921. gadā Aleksandrovsku pārdēvēja par Zaporižju. 1927. gadā, pamatojoties uz GOELRO plānu, Zaporižjā sāka PSRS pirmās lielās hidroelektrostacijas Dņeprogesa celtniecību. Šo celtniecību plaši izmantoja padomju saimniecības attīstības propagandai. Stacijas pirmā kārta tika atklāta 1932. gadā. Zaporižjā arī uzbūvēja vairākas lielas metalurģiskās un mašīnbūves rūpnīcas.

## Cilvēki
Zaporižjā dzimuši:
* Viktorija Roščina (*Вікторія Рощина*; 1996—2024) bija ukraiņu žurnāliste un kara reportiere

## Atsauces

## Ārējās saites
Bruno Gancs

**Bruno Gancs** (; dzimis  Cīrihē, miris  Cīrihē) bija šveiciešu aktieris. Spēlējis daudzu pazīstamu Eiropas kinorežisoru (Ērika Romera, Vima Vendersa, Vernera Hercoga, Teo Angelopula) filmās.

Piedalījies Vima Vendersa klasiskajās filmās "Amerikāņu draugs" (1977) un "Debesis pār Berlīni" (*Der Himmel über Berlin*, 1987), kur tēlojis eņģeli. Vernera Hercoga šausmu filmā "Nosferatu – nakts fantoms" (1979) attēlojis Džonatana Hārkera lomu, bet 2004. gada Olivera Hiršbīgela filmā "Sakāve" (2004) — attēlojis Hitlera lomu. Gancs pazīstams arī kā teātra aktieris. 2000. gadā atveidojis Fausta lomu režisora Pītera Šteina iestudējumā.

Gancs galvenokārt pazīstams ar lomām vācu valodā uzņemtās kino un televīzijas filmās. Tomēr viņš attēlojis lomas arī vairākās angļu valodā uzņemtās filmās, tai skaitā, *[[The Boys from Brazil]]* (1978), *[[Strapless]]* (1989), "Mandžūru kandidāts" (2004), "Lasītājs" (2008), "Nezināmais" (2011), *[[Remember]]* (2015) un "Māja, ko uzcēla Džeks" (2018). Viena no Ganca pēdējām lomām bija Terensa Malika filmā "Apslēptā dzīve" (2019).

2010. gadā Gancam piešķīra Eiropas Kino balvu par mūža ieguldījumu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Fēlikss Blohs

**Fēlikss Blohs** (*Felix Bloch*; dzimis , miris ) bija Šveices un ASV fiziķis.

Mācījies Cīrihes Tehniskajā augstskolā (*Eidgenössische Technische Hochschule*), pēc tam Leipcigas Universitātē. 1934. gadā pārcēlās uz ASV, (Stenforda Universitāti). Otrā pasaules kara gados Losalamosas Nacionālajā laboratorijā piedalījās Manhatanas projektā, pēc tam strādāja Hārvarda Universitātē pie radaru izstrādes. 1952. gadā ieguva Nobela prēmiju fizikā par kodolu magnētiskās rezonanses atklāšanu.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Fēliksa Bloha biogrāfija Nobela prēmijas mājaslapā
Lāslo Bīro

**Lāslo Jozefs Bīro** (, dzimis 1899. gada 29. septembrī Budapeštā, miris 1985. gada 24. novembrī Buenosairesā) bija ebreju izcelsmes ungāru izgudrotājs. Izgudrojis lodīšu pildspalvu.

1938. gadā, strādādams par žurnālistu, Bīro mēģināja izmantot tipogrāfijas krāsu tintes pildspalvā. Krāsa bija pārāk viskoza un neklājās uz papīra. Lāslo Bīro kopā ar brāli Ģerdu pildspalvas galā ievietoja lodīti, kura pārnesa tinti uz papīra. 1938. gadā brāļi Parīzē savu izgudrojumu patentēja.

1944. gadā brāļi emigrēja uz Argentīnu, kur izveidoja lodīšu pildspalvu ražotni. Pirmais lielais pasūtījums bija no Lielbritānijas gaisa spēkiem, kas apgādāja lidmašīnu pilotus ar pildspalvām, pierakstu izdarīšanai lidojumu laikā. 1945. gadā patentu iegādājās Marsels Biks, kas nodibināja franču uzņēmumu BIC.

Vairākās pasaules valstīs pildspalvas nosaukums ir atvasināts no Bīro uzvārda, bet Argentīnā Bīro dzimšanas dienā tiek atzīmēta Izgudrotāju diena.
Ģerģs Bēkēši

**Ģerģs Bēkēši** (*Békésy György, Georg von Békésy*, dzimis  Budapeštā, miris  Honolulu) bija ungāru biofiziķis. 1961. gada Nobela prēmijas fizioloģijā vai medicīnā ieguvējs.

Dzimis diplomāta ģimenē. Gājis skolā Budapeštā, Stambulā, Minhene, Cīrihē. Studējis medicīnu Bernē.

Otrā pasaules kara laikā strādājis Ungārijas pastā, kur pētīja telekomunikācijas. Šeit Bēkēši pievērsās cilvēka auss darbības pētījumiem. 1947. gadā emigrēja uz ASV. Šeit viņš turpināja pētījumus auss akustikā.

1961. gada ieguva Nobela prēmiju "par auss gliemeža darbības pētījumiem". Jau prēmijas piešķiršanas laikā vairāki Bēkēši pētījumu rezultātu secinājumi tika apšaubīti, bet mūsdienās tie atzīti par kļūdainiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
Roberts Kapa

**Roberts Kapa** (*Robert Capa*), īstajā vārdā **Endre Frīdmans** (*Friedmann Endre*; dzimis  Budapeštā, miris  Indoķīnā) bija Ungārijas ebreju izcelsmes ASV fotogrāfs. Viens no pazīstamākajiem 20. gadsimta kara fotogrāfiem. Fotogrāfējis žurnālam *Life*.

Fotografējis Spānijas pilsoņu karu, Ķīnas-Japānas karu, Otro pasaules karu (Londonu, Ziemeļāfriku, Itāliju, D-dienu, Normandijas kauju, Parīzes atbrīvošanu), 1948.gada Arābu-Izraēlas karu, Indoķīnas karu.

Piedzimis Budapeštā, dzīvojis Berlīnē, Parīzē, Ņujorkā. Gāja bojā 1954. gadā dziļi džungļos, uzkāpdams uz kājnieku mīnas.

## Mākslinieciskais stils
Roberta Kapas fotografēšanas stilu raksturo viņa apņemšanās iemūžināt kara skarbo un tiešo realitāti. Viņš teicis slaveno frāzi: "Ja tavi attēli nav pietiekami labi, tu neesi pietiekami tuvu notikumam," atspoguļojot viņa filozofiju par iegremdēšanos darbībā, lai paustu autentiskumu.

## Kolekcijas
* Čikāgas mākslas institūts, Čikāga
* Metropoles mākslas muzejs, Ņujorka
* Ņujorkas Modernās mākslas muzejs, Ņujorka
* Roberta Kapas laikmetīgās fotogrāfijas centrs, Budapešta
* *Roberts Kapa: Pilnā kolekcija*, Magnum Photos
* *Roberts Kapa*, ​​Starptautiskais fotogrāfijas centrs
* *Roberta Kapas fotogrāfijas*, Vusteras mākslas muzejs
* *Roberts Kapa*, ​​Dž. Pola Getija muzejs
* *Roberts Kapa*, ​​Starptautiskās fotogrāfijas slavas zāle

## Atsauces

## Literatūra
* Whelan R. Robert Capa: A biography. — New York: Knopf, 1985.
* Lacouture J. Robert Capa. — Paris: Centre National de la Photographie, 1988.
* Kershaw A. Blood and champagne: The life and times of Robert Capa. — New York: Thomas Dunne Books / St. Martin’s Press, 2003.
* Bustelo G. Robert Capa: Obra fotográfica. — London; New York: Phaidon, 2005.

## Ārējās saites

* Kapas D-dienas fotogrāfijas
* Kapas fotogrāfijas
O. Henrijs

**O. Henrijs** (), īstajā vārdā **Viljams Sidnijs Porters** (*William Sydney Porter*, dzimis , miris ), bija amerikāņu rakstnieks.

## Biogrāfija
Viljams Sidnijs Porters dzimis Grīnsboro, Ziemeļkarolīnā, ārsta ģimenē. Kad Viljamam bija trīs gadi, viņa māte nomira no tuberkulozes.

1876. gadā viņš pabeidza pamatskolu un iestājās vidusskolā. 1879. gadā viņš sāka strādāt par grāmatvedi sava tēvoča aptiekā, bet no 1881. gada bija licencēts farmaceits. 1882. gadā viņš pārcēlās uz Teksasu, kur sākumā strādāja kādā rančo par aitu ganu, tad strādāja dažādus darbus Ostinā. Teksasā viņš iemācījās arī spāņu valodu.

1887. gadā viņš uzsāka kopdzīvi ar septiņpadsmit gadus veco Atolu Estesu, kas nāca no turīgas ģimenes un tāpat kā Porters slimoja ar tuberkulozi. 1888. gadā viņiem piedzima dēls, kas nomira neilgi pēc dzemdībām. 1889. gadā piedzima meita Margarēta.

1894. gadā Porters sāka izdot humoristisku nedēļas izdevumu *The Rolling Stone*, kas pastāvēja līdz 1895. gadam. 1895. gadā viņš pārcēlās uz Hjūstonu, kur sāka rakstīt avīzei *Houston Post*. Drīz pēc tam sakarā ar mantas nelikumīgu piesavināšanos viņa iepriekšējā darbavietā Ostinā viņš tika arestēts. Porteram draudēja cietumsods, taču dienu pirms tiesas viņš aizbēga uz Jaunorleānu, bet pēc tam uz Hondurasu. Taču 1897. gadā, kad viņa sievas veselības stāvoklis bija pasliktinājies tiktāl, ka draudēja nāve, viņš atgriezās ASV un lūdza tiesai apžēlošanu.

Viņa sieva nomira 1897. gada 25. jūlijā, bet viņš tika atzīts par vainīgu nelikumīgā mantas piesavināšanā un notiesāts uz pieciem gadiem cietumā. 1901. gadā par labu uzvedību viņš tika atbrīvots.

Būdams cietumā, Porters publicēja vismaz 12 stāstu, lai varētu finansiāli palīdzēt meitai. Tā kā viņš nevēlējās lasītājiem atklāt, ka atrodas cietumā, viņš sāka lietot pseidonīmu "O. Henrijs". Iespējams, ka pseidonīmu viņš izveidoja no kāda cietumsarga vārda (Orins Henrijs). Taču viņš lietoja arī citus pseidonīmus, piemēram, "Džeimss L. Bliss" (*James L. Bliss*), un turpināja tos lietot arī pēc atbrīvošanas, kad rakstīja Ņujorkas žurnālam *Ainslee's Magazine *. Taču par pazīstamāko pseidonīmu kļuva "O. Henrijs", un pēc 1903. gada viņš lietoja vairs tikai to.

1907. gadā viņš apprecējās ar jau bērnībā iemīlēto Sāru Lindsiju Kolmenu. Kaut arī viņa stāsti tika regulāri publicēti žurnālos un krājumos, viņš, par spīti gūtajiem panākumiem, — vai arī to spiediena dēļ — kļuva par alkoholiķi. 1909. gadā viņu pameta sieva. Viņš nomira 1910. gadā, nāves cēlonis — aknu ciroze.

## Ārējās saites
Boriss Pasternaks

thumb|Boriss Pasternaks 1959. gadā
**Boriss Pasternaks** (; dzimis , miris ) bija ebreju cilmes Krievijas rakstnieks prozaiķis un dzejnieks, Nobela prēmijas literatūrā ieguvējs (1958). Viņa zināmākais darbs ir romāns "Doktors Živago" (*Доктор Живаго*, 1958/1987).

## Dzīvesgājums
Dzimis Maskavā gleznotāja Leonīda Pasternaka ģimenē. Viņa tēvs bija Maskavas Glezniecības skolas profesors, māte Roza Kaufmane - pazīstama pianiste. Pasternaks uzauga kosmopolītiskā atmosfērā. Pie viņa tēva viesojās Sergejs Rahmaņinovs, Rainers Marija Rilke, Ļevs Tolstojs.

Pasternaks nolēma kļūt par komponistu, tāpēc iestājās Maskavas konservatorijā, kuru 1910. gadā tomēr pameta, lai dotos uz Marburgas Universitāti. Tur viņš studēja pie tādiem neokantistiem kā Hermanis Koens un Nikolajs Hartmanis. 1914. gadā viņš atgriezās Maskavā.

Pasternaka agrīno dzeju spēcīgi ietekmēja Bloka un futūristu darbi. Pirmās publikācijas viņa bija 1914. gadā.

Pirmā pasaules kara laikā Pasternaks strādāja kādā ķīmiskajā rūpnīcā Urālos. Lai gan daudzi viņa radinieki un draugi pēc kara pameta Krieviju, Pasternaks nolēma palikt.

Trīsdesmitajos gados, kad sākās komunistiskās represijas, Pasternaks jutās vīlies padomju režīmā. Šajā laikā viņš vairāk nodarbojās ar tulkošanu nekā rakstīšanu. Viņš tulkoja Šekspīra, Gētes, Rilkes, Verlēna un gruzīnu dzejnieku darbus.

Pēc Otrā pasaules kara Pasternaks sāka rakstīt daļēji autobiogrāfisku romānu "Doktors Živago". To nebija iespējams publicēt Padomju Savienībā, tāpēc tas tika izdots Itālijā. Tas bija iegansts dažādām pret Pasternaku vērstām represijām, kuras vēl pastiprināja tas, ka 1958. gadā viņam tika piešķirta Nobela prēmija.

Nobela prēmiju, baidoties tikt izraidīts no PSRS, Pasternaks atteicās pieņemt.

Pasternaks nomira no plaušu vēža .

## Ārējās saites

*
Magazīna

thumb|right|350px|M16 magazīna**Magazīna** (arī angļu: *mag*, parasti to nepareizi sauc arī par aptveri) ir munīcijas glabātava un padeves mehānisms iekšā šaujamierocī vai piestiprināts pie tā. Tas nozīmē, ka tā vienlaikus ļauj uzglabāt ieroča patronu kaujas komplektus un arī ātri pārlādēt ieroci. Magazīna var būt šaujamieroča neatņemama daļa (stacionāra) vai noņemama (atdalāma).
## Raksturojums

Patronas, kas ir magazīnā, šaujamierocī tiek ielādētas automātiski vai manuāli atkarībā no ieroča tipa, bet gandrīz vienmēr ar atsperes palīdzību. Dažas magazīnas var tikt pēc kārtas pielādētas ar aptverēm; pretēji parastajam nepareizajam priekšstatam, „aptvere” un „magazīna” nav sinonīmi. Šo vārdu nepareizas lietošanas piemērs ir vārda „banāna aptvere” lietošana, lai apzīmētu radziņveida magazīnu. Saistītas munīcijas patronlente, ko lieto lielākā daļa ložmetēju un kas kalpo kā munīcijas glabātava, bet ne padeves mehānisms, arī nav magazīna.

## Magazīnu veidi

Pati parastākā magazīna ir atdalāma kārbveida magazīna (skatīt attēlu pa labi). Tomēr, ir arī citi magazīnas veidi, kā, piemēram, radziņveida magazīna, diskveida magazīna, ko dažreiz lieto Thompson mašīnpistolēs, pannas tipa magazīna Krievijas DP-28 ložmetējā, un stacionārā caurules tipa magazīna, kas ir vairākās kloķa darbības šautenēs un dažos vinčesteros. Magazīnas konstrukcija un tās ietilpība ir atkarīga no ieroča tipa un uzdevumiem, no patronu izmēriem un masas.

Katram specifiskam ierocim var būt dažādas formas un izmēra magazīnas. Vairākas magazīnas var tikt viegli atpazītas pēc to izskata, kā, piemēram, AK tipa triecienšauteņu magazīnas, kamēr citas bieži vien ir grūti saistīt ar noteiktu ieroci, piemēram, salīdzinot Ruger Mini-14's magazīnas ar AR-15/M16 magazīnām. Rezerves magazīnas parasti uzglabā atsevišķi no ieroča speciālās magazīnu somās. No ieroča nenoņemamo magazīnu ātrai pielādēšanai bieži izmanto aptveres, kurās iepriekš pielādē noteiktu skaitu patronu.

## Ārējās saites
Biogrāfija

**Biogrāfija** (, kas savukārt no  (*bios*) — ‘dzīve’ un *γράφω* (*gráphō*) — ‘rakstu’) ir literatūras vai kādas citas mākslas formas (piemēram, filmas) žanrs, kurā ir kāda cilvēka dzīves hronoloģisks apraksts. Tajā vairāk tiek aprakstīti fakti nekā notikumi. Atšķirībā no cilvēka profila un CV biogrāfijas, rakstos vairāk tiek skarta cilvēka personība, pieredze un individuālisms. Biogrāfijā tiek iekļauti svarīgi fakti — dzimšanas dati, izglītība, darbs, sasniegumi, attiecības ar citiem cilvēkiem, sabiedriskais stāvoklis un nāve.

Biogrāfiskā proza ir prozas paveids, kurā stāstīts par kāda konkrēta cilvēka dzīvi.

## Aizsākumi
Par biogrāfijas aprakstu aizsākumu varētu uzskatīt laiku, kad pastāvēja senā Asīrija, Babilonija, Ēģipte un Divupe. Sākotnēji biogrāfijas pierakstīja augsti stāvošu personu sekretāri (kas pieraksta diktēto). Biogrāfijas bija iegravētas uz akmens vai māla plāksnēm.

## Skatīt arī

* Autobiogrāfija

## Atsauces
Debrecena

**Debrecena** () ir pilsēta Ungārijas dienvidos, Ālfelda (Lielā Ungārijas līdzenuma) vidū. Otrā lielākā Ungārijas pilsēta. Vēsturiski Debrecena ir svarīgs Ungārijas kalvinisma centrs.

## Vēsture
Pilsēta veidojusies no vairākiem ciematiņiem un rakstos pirmoreiz minēta 1235. gadā kā *Debrezun*. 1361. gadā Ungārijas karalis Lajošs I deva pilsētai ierobežotas pašvaldības tiesības.

Reformācijas laikā Debrecena tika saukta arī par «Kalvinistu Romu», jo gandrīz visi pilsētas iedzīvotāji pievērsās kalvinismam.

1693. gadā Leopolds I piešķīra Debrecenai impērijas brīvpilsētas statusu. 1715. gadā pilsētā atgriezās katoļi, uzceļot šeit baznīcu. Šajā laikā pilsētā darbojās Kalvinistu koledža, kurā mācījās daudzi ievērojami ungāru zinātnieki un dzejnieki.

Īsu brīdi 1849. gadā Debrecena kļuva par Ungārijas galvaspilsētu, kad 14. aprīlī Lajošs Košuts Debrecenas protestantu katedrālē pasludināja Ungārijas neatkarību no Austrijas.

Otrā pasaules kara laikā pilsēta tika stipri izpostīta, jo 1944. gada oktobrī pilsētas apkārtnē notika Debrecenas kauja starp PSRS un vācu, ungāru karaspēku, kas bija pēdējā lielā padomju armijas neveiksme karā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Bohuma

**Bohuma** () ir pilsēta Vācijas rietumos, Ziemeļreinā-Vestfālenē, Reinas-Rūras aglomerācijā starp Eseni un Dortmundi. Ar gandrīz 375 000 iedzīvotājiem tā ir sešpadsmitā lielākā pilsēta Vācijā pēc iedzīvotāju skaita.

Līdz pat 19. gadsimtam tā bija neievērojama pilsētiņa, līdz apkārtnē sāka attīstīties ogļu ieguve un tērauda ražošana, tomēr no 1960. gada līdz 2001. gadam visas ogļu šahtas tika slēgtas un ekonomika tika pārstrukturēta, piemēram, uz autobūvi.

1965. gadā Bohumā tika izveidota Rūras Universitāte — pirmā Rūras apkārtnē, un pirmā Vācijā pēc Otrā pasaules kara. 
Bohuma ir 1967. gada Nobela prēmijas laureāta, ķīmiķa Manfrēda Eigena (*Manfred Eigen*) dzimtā pilsēta.

## Atsauces

## Ārējās saites
Luksemburgiešu valoda

**Luksemburgiešu valoda** ir ģermāņu valoda, kas izveidojusies no Mozeles franku dialekta un ir ļoti tuva vācu valodai, taču tai ir savs unikāls vārdu krājums un raksturs, kas to atšķir no vācu valodas. Tā ir viena no trim Luksemburgas valsts valodām (citas ir franču un vācu). To prot ap 400 000 luksemburgiešu un tās pierobežā kaimiņvalstīs.

Lai arī Luksemburga ir viena no Eiropas Savienības dibinātājvalstīm, luksemburgiešu valoda nav starp ES oficiālajām valodām un ir viena no dažām dalībvalstu oficiālajām valodām, kam nav šāda statusa (otra ir turku valoda, kas ir viena no Kipras oficiālajām valodām).

19. gadsimta sākumā, kad Luksemburga kļuva par neatkarīgu valsti (pēc Vīnes kongresa 1815. gadā), radās pastiprināta nacionālā apziņa. Luksemburgieši sāka apzināties savu unikālo kultūras un valodas identitāti, līdzar ko luksemburgiešu valoda kļuva par svarīgu Luksemburgas identitātes sastāvdaļu.

Luksemburgiešu  valoda oficiāli tika atzīta par valodu 1984. gadā. Pieņemot valodu likumu 1984. gadā (*Loi du 24 février 1984 sur le régime des langues*), luksemburgiešu valoda tika noteikta par valsts valodu, ko lieto valsts pārvaldē, izglītībā un plašsaziņas līdzekļos. Tai ir īpašs statuss Luksemburgas izglītības sistēmā. Sākotnējā izglītība notiek luksemburgiešu valodā, bet vēlāk skolēni pāriet uz franču un vācu valodas apguvi.

## Atšķirības no standarta vācu valodas
Lai gan luksemburgiešu valodai ir kopīgas saknes ar vācu valodu, tā no tās būtiski atšķiras vairākos aspektos.

Luksemburgiešu valodā ir ievērojami vairāk aizguvumu no franču valodas nekā no vācu valodas. Tas atspoguļo ilgstošo franču kultūras un valodas ietekmi uz Luksemburgu. Piemēram, vārdu “*Merci*” (paldies) luksemburgiešu valodā lieto tāpat kā franču valodā. Vārds “*Moien*” (sveiki) arī netiek lietots standarta vācu valodā.

Luksemburgiešu valodā lietvārdi un vietniekvārdi bieži atšķiras no vācu valodā lietotajiem. Piemēram, galotnes artikuls luksemburgiešu valodā “*de*” (vīriešu dzimtē), “*d'<nowiki/>*” (sieviešu dzimtē) un “*d*'” (neitrāla dzimtē) atšķiras no vācu “*der*”, “*die*” un “*das*”.

Luksemburgiešu valodā darbības vārdi tiek locīti nedaudz savādāk nekā vācu valodā. Piemēram, luksemburgiešu valodā darbības vārda “būt” tagadnes laika forma ir “*ech sinn*, *du bass*, *hien*/*hatt*/*si ass*” (es esmu, tu esi, viņš/viņa ir), atšķirībā no vācu valodas “*ich bin*, *du bist*, *er*/*sie*/*es* *ist*”.

Luksemburgiešu valodas izrunai ir savas īpatnības, kas to atšķir no vācu valodas. Tajā ir unikāla intonācija un runas melodija, kas vācu valodā runājošajiem var šķist sveša. Luksemburgiešu valodai ir raksturīgi diftongi un dažu līdzskaņu izruna, kas atšķiras no vācu valodas. Piemēram, skaņu “*ch*” luksemburgiešu valodā var izrunāt maigāk nekā vācu valodā.

## Ārējās saites

* RTL.lu *Radio-Télé Lëtzebuerg*
* Luksemburgas studiju centrs Šefīldas Universitāte
* ''Conseil fir d’Lëtzebuerger Sprooch'' 
* ''Lëtzebuerger Online Dictionary''
Demokrāti.lv

**Demokrāti.lv** bija centriska Latvijas politiskā partija, kas pastāvēja no 2004. līdz 2011. gadam.

## Vēsture
* 2004. gada 1. oktobrī Saeimas deputāti Māris Gulbis un Ināra Ostrovska izstājās no frakcijas "Jaunais laiks".
* 2005. gada 11. jūnijā ar viņu līdzdalību tika nodibināta partija "Jaunie Demokrāti".
* 2006. gads Saeimas vēlēšanās ieguva 1.27% balsu.
* 2009. gads partija pārdēvēta par "Demokrāti.lv"; piedalījusies 13 pašvaldību vēlēšanās.
* 2010. gads piedalījās apvienības "Ražots Latvijā" izveidē, vasarā tika no tās izslēgta.

2011. gada 10. martā tika pieņemts valdes lēmums par partijas darbības izbeigšanu.

## Atsauces

## Ārējās saites
* Partijas mājas lapa
* www.diena.lv, par 2009. gada partijas kongresu
Daugavpils pilsētas partija

**Daugavpils pilsētas partija** (saīsināti: **DPP**) bija 2000. gadā izveidota reģionālā politiskā partija. Tā piedalījās Daugavpils domes vēlēšanās, kā arī, sadarbojoties ar valsts mēroga partijām un apvienībām, arī Saeimas vēlēšanās. Partija sadarbojās ar PCTVL un Saskaņas Centru Saeimas vēlēšanās, kā arī ar Latvijas Ceļu pašvaldību vēlēšanās. Vienīgais partijas pārstāvis 9. Saeimā bija Aleksejs Vidavskis, bet 10. Saeimā DPP pārstāvēja Aleksejs Burunovs. 2011. g. tika apstiprināts lēmums par DPP apvienošanos ar "Saskaņu".

## Dalība vēlēšanās
### Saeimas

### Daugavpils domes

## Atsauces

## Literatūra
* *Mednis I.* Partiju laiki Latvijā (1988—2002). — R.: Drukātava, 2007.  — 331.—332. lpp.
Laide

**Laide** ir daudzos šaujamieročos un dažos stopos pie stobra kārbas klātesoša daļa, kas domāta, lai pārnestu atsitienu no šaujoša ieroča uz šāvēja plecu. Kopā ar siksnu un reizēm arī divkāji laide var kalpot arī, lai nostiprinātu ieroci pirms šaušanas. Tā var būt izgatavota no koka, metāla, plastmasas, tā var būt arī sabīdāma, uz sāniem, uz augšu vai leju noliecama u.c. 
thumb|right|320px|Salokāma Sig 550 šautenes laide

## Raksturojums

Ja no ieroča tiek šauts, to neatbalstot pret plecu (vai nu tāpēc, ka tas ir balstīts uz trijkāja vai militārā transportlīdzekļa, vai tas tiek turēts rokās kā pistole), laide nav vajadzīga. Kad ierocis ir izstrādāts, lai ieņemtu gan uz transporta uzstādīta, gan pārnēsājama ieroča lomu, bieži vien tam ir noņemama laide. Tāpat daudzu mašīnpistoļu un dažu triecienšauteņu stāvoklī ierocim ir saliekama laide, līdz ar to ierocis var tikt ērti lietots no pleca, rokās vai no gurna, kā kurā reizē vajadzīgs. Metāla elementu iekļaušana laidē nav ne vajadzība, ne arī iespēja. Kad ir izjaukta MA-1 šautene, tās metāla elementi un munīcija der ievietošanai tās laidē ūdensdrošai uzglabāšanai.

Tradicionāli laides tika izgatavotas no koka, pārsvarā no izturīgas cietkoksnes. Salokāmās laides mēdz būt veidotas no tērauda caurulēm, modernās saliktu materiālu laides pārsvarā ir no pastiprinātas plastiskās šķiedras ar putuplasta serdi.

## Skatīt arī
* Sabīdāmā laide

## Ārējās saites
Sofija Kovaļevska

**Sofija Kovaļevska** (; dzimusi **Korvina-Krjukovska** , mirusi ) bija pirmā krievu sieviete matemātiķe. Kārļa Veierštrāsa audzēkne. 1884. gadā Kovaļevska kļuva par Stokholmas Universitātes profesori, viņa bija trešā sieviete Eiropā, kas ieguva zinātņu doktora grādu.

## Dzīvesgājums
Dzimusi 1850. gada 3. janvārī Maskavā atvaļināta poļu izcelsmes artilērijas ģenerāļa Vasilija Krjukovska (, pēc muižnieka stāvokļa atgūšanas Korvina-Krjukovska) un viņa vācu izcelsmes sievas Elizabetes Šūbertes ģimenē.

Ģimene pievērsa lielu uzmanību bērnu izglītībai. Jau bērnībā parādījās Sofijas spējas. Sofijas bērnistabas siena tapešu vietā bija aplīmēta ar Ostrogradska lekciju litogrāfijām, un mazā Sofija jau bērnībā izrādīja lielu interesi par šīm zīmēm. Vēlāk, lasot ģimenes drauga iedoto optikas grāmatu, Sofija, nezinādama trigonometrijas pamatus, pati izsecināja tās nozīmi tādā pašā veidā, kā tas noticis vēsturiski. Ģimenes draugs bija tik ļoti pārsteigts par Sofiju, ka aicināja Sofijas tēvu nodrošināt meitai privātstundas matemātikā. No 15 gadu vecuma Sofija Kovaļevska apguva matemātikas analīzi pie Jūrskolas pasniedzēja A. Strannoļubska.

Tā kā tā laika Krievijā sievietes universitātē neuzņēma, Sofija augstāko izglītību varēja iegūt tikai ārzemēs. Neprecētas sievietes tolaik no valsts izbraukt nedrīkstēja, tāpēc 1868. gadā Sofija noslēdza fiktīvu laulību ar Vladimiru Kovaļevski (vēlāk ievērojamu paleontologu). Pēc vairākiem gadiem fiktīvā laulība kļuva par īstu, un 1878. gadā ģimenē piedzima meita Sofija.

1869. gadā Sofija, kopā ar draudzeni Jūliju Ļermontovu, dėvās uz Heidelbergas Universitāti. Šeit viņa trīs semestrus apguva matemātiku, fiziku un fizioloģiju, apmeklējot arī Kirhofa un Helmholca lekcijas. Vēlāk Kovaļevska devās uz Berlīni apgūt matemātiku pie Veierštrāsa, kurš pats bija pret to, lai sievietes iegūtu augstāko izglītību, tomēr, redzot Kovaļevskas dotības, piekrita privātstundām.

Kovaļevska simpatizēja revolucionārajai cīņai un bija utopiskā sociāliste, tāpēc 1871. gada kopā ar vīru ieradās Parīzes Komūnā, kur strādāja par medmāsu.

1874. gadā Getingenes Universitāte, pēc Veierštrāsa rekomendācijas, piešķīra Kovaļevskai doktora grādu matemātikā un mākslas maģistra grādu ar "pilnu uzslavu" (*[[summa cum laude]]*). Šajā pašā gadā Kovaļevska atgriezās Krievijā, tomēr netika pieņemta darbā Sanktpēterburgas Universitātē, un uz sešiem gadiem pārtrauca zinātnisko darbību.

1884. gadā kļuva par Stokholmas Universitātes profesori. 1888. gadā ieguva Parīzes Zinātņu akadēmijas balvu. 1889. gadā Kovaļevsku beidzot atzina arī Krievijā un Kovaļevska kļuva par pirmo sievieti Pēterburgas Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli.

Mirusi 1891. gadā Stokholmā.

## Skatīt arī
* Košī-Kovaļevskas teorēma

## Ārējās saites