Militārā diktatūra

**Militārā diktatūra** ir diktatūras veids, kurā augstākā politiskā vara ir koncentrēta bruņoto spēku vadības rokās.

Militārā diktatūra var pastāvēt gan atklātā veidā, kad bruņoto spēku pārstāvji oficiāli ieņem galvenos valsts amatus, gan slēptākā veidā, saglabājot formālas demokrātiskas iestādes un procedūras. Otrajā gadījumā tiek uzturēta konstitucionāla vai parlamentāra iekārta, taču reālā lēmējvara ir militārajai vadībai, un civilās amatpersonas darbojās kā pakļauti vai simboliski elementi.

Lielāko daļu militāro diktatūru nodibina pēc valsts apvērsuma, kad bruņotie spēki ar spēku vai tā draudiem pārņem varu no esošās valdības. Apvērsumu parasti leģitimizē ar argumentiem par vajadzību novērst politisku nestabilitāti, saimniecības sabrukumu vai ideoloģiskus draudus. Aukstā kara gados Latīņamerikā bieži tika piesaukts komunisma apdraudējums, Tuvajos Austrumos — reģionālie drošības izaicinājumi vai cīņa pret islāmismu, savukārt vairākās Āfrikas valstīs apvērsumi bieži saistīti ar hroniskām saimnieciskām grūtībām.

Militārie režīmi parasti pozicionējas kā politiski neitrāli, tehnokrātiski spēki, kuru mērķis ir atjaunot kārtību un stabilitāti, tomēr praksē šādas varas struktūras bieži ierobežo pilsoniskās brīvības, aptur vai atceļ konstitucionālās garantijas, aizliedz opozīcijas darbību un izmanto politiskās represijas varas saglabāšanai.

Viens no militāro apvērsumu priekšnoteikumiem ir vājas vai sašķeltas pilsoniskās un valsts iestādes. Valstīs ar nepietiekami attīstītu tiesu varu, nestabilām politiskajām partijām un zemu pārvaldes spēju bruņotie spēki nereti ir visorganizētākā un resursiem nodrošinātākā iestāde, kas spēj mobilizēties un pārņemt varu.

Pēc Aukstā kara beigām militāro apvērsumu skaits ir samazinājies. To ietekmējis PSRS sabrukums, Austrumeiropas un Viduseiropas valstu demokratizācija, starptautisko organizāciju spiediens uz demokrātijas ievērošanu, kā arī vēsturiska pieredze, militārajiem režīmiem bieži vien nespējot ilgtermiņā atrisināt valsts politiskās un saimnieciskās problēmas, tāpēc daudzviet bruņotie spēki atturas no tiešas politiskās varas pārņemšanas, dodot priekšroku netiešai ietekmei vai pakļautībai civilajai varai.

## Reģionālās iezīmes
Latīņamerikā tipisku militāro diktatūru vada hunta (no  — 'sanāksme/komiteja'), kas parasti sastāv no bruņoto spēku vadītājiem. Šāda kopīga militārā vadība pārņem gan izpildvaras, gan bieži arī likumdevējvaras funkcijas. Ja augstākā militārā vadība saglabā lojalitāti esošajai valdībai vai arī tiek gāzta jau pastāvoša hunta, varu nereti pārņem zemāka ranga virsnieki. Šādos gadījumos politoloģijā lieto apzīmējumu "pulkvežu režīms", norādot uz vidējā komandējošā sastāva dominējošo lomu.

Nereti kopīgās vadības ietvaros izceļas viens virsnieks — pēc dienesta pakāpes vecākais vai apvērsuma rīkotājs —, kurš kļūst par režīma faktisko vadītāju. Šādā gadījumā hunta saglabā formālu koleģialitāti, bet reālā vara koncentrējas viena cilvēka rokās, un šis vadītājs parasti uzņemas arī valsts galvas pienākumus.

Tuvajos Austrumos un Āfrikā pēc militārajiem apvērsumiem vara visbiežāk koncentrējas viena cilvēka rokās jau no paša sākuma. Šādās sistēmās militāra diktatūra strukturāli pietuvojas autokrātijai, jo kopīgas militārās vadības vietā dominē personalizēta vara, kas balstās gan bruņoto spēku atbalstā, gan individuālā vadītāja autoritātē.

## Ārējās saites