Rokruā kauja

**Rokruā kauja** (, ), kas norisinājās 1643. gada 19. maijā, bija nozīmīga Trīsdesmitgadu kara kauja starp Francijas armiju, kuru vadīja 21 gadu vecais Enjēnas hercogs (vēlāk pazīstams kā Lielais Kondē), un Spānijas spēkiem ģenerāļa Fransišku de Melo vadībā tikai piecas dienas pēc Luija XIV kāpšanas Francijas tronī pēc sava tēva nāves. Rokruā kauja sagrāva mītu par Spānijas terciju () neuzvaramību – šausminošajām kājnieku vienībām, kas iepriekšējos 120 gadus dominēja Eiropas kaujas laukos. Tāpēc šī kauja bieži tiek uzskatīta par Spānijas militārā varenības beigām un Francijas hegemonijas sākumu Eiropā 17. gadsimtā. Pēc Rokruā kaujas spāņi pakāpeniski pārveidoja terciju sistēmu, laika gaitā iekļaujot vairāk līnijas kājnieku doktrīnu, ko izmantoja franči.
## Priekšvēsture
1643. gada 15. maijā Spānijas Nīderlandes vicekaralis Dons Fransišku de Melo, plānojot iebrukt Šampaņā, izvēlējās mazo Rokruā pilsētu, kas atradās dažus kilometrus no Spānijas robežas uz rietumiem no Māsas upes. Rokruā garnizons, kurā bija tikai 400 vīru, drosmīgi aizstāvējās pret spāņu uzbrukumiem.

Francijas armijas virspavēlnieks Luijs de Kondē, Enjēnas hercogs, atradās Vervēnas apkārtnē, kad uzzināja par Rokruā aplenkumu. Kara padomē 17. maijā ar Gustava Ādolfa skolnieka Žana de Gasjona atbalstu viņš uzstāja uz izšķirošu kauju.
## Pirms kaujas

### Konteksts
Francija iesaistījās Trīsdesmitgadu karā 1635. gada 19. maijā. Kur viņu galvenais pretinieks bija spāņi. Tomēr konflikta mēroga dēļ Francijai bija jācīnās arī pret Svēto Romas impēriju un Bavāriju.

Tika pieņemts, ka Spānijas Nīderlande (aptuveni mūsdienu Beļģijas-Luksemburgas teritorijā) neizturēs vienlaicīgu uzbrukumu no diviem virzieniem (Spānija karoja ar Nīderlandi kopš 1621. gada). Tomēr Francijas ofensīva cieta neveiksmi, un 1636. gadā karš gandrīz beidzās ar Parīzes ieņemšanu.

Militārās operācijas drīz vien kļuva statiskas, un spēku samērs pakāpeniski sāka mainīties par labu Francijai. Spāņi uzvarēja lielākajā daļā kauju, taču, cīnoties divās frontēs, viņi nespēja izmantot savus panākumus, savukārt izturīgākie franči, sadarbojoties ar holandiešiem, pastiprināja savu ofensīvu. Breizahas krišana pie Reinas (1638. gadā) un Francijas Savojas iekarošana (1640.–1641. gadā) kavēja Spānijas spēju transportēt pastiprinājumus pa sauszemi. Nīderlande dominēja jūrās, 1639. gadā nogremdējot Spānijas floti, kas nogādāja 10 000 karavīru uz Nīderlandi.

Tas ļāva frančiem pārņemt iniciatīvu un doties uzbrukumā. Pēc sīvām cīņām franči 1640. gadā ieņēma Arasu. 1641. gadā Suasonas grāfa sacelšanās palēnināja virzību uz priekšu. Suasons aizbēga uz Flandriju, lai pievienotos spāņiem, kur viņš ātri sapulcināja armiju, kas sastāvēja no napmierinātajiem ar Rišeljē valdīšanu. Viņam pievienojās Bujonas hercogs (maršala Turēna vecākais brālis). Spāņi nosūtīja palīgā arī vairākus pulkus un Suasonas grāfam pievienojās militārais speciālists no Maskavijas Georgijs Bikovs.

1641. gada vasarā aptuveni 10 000–12 000 karavīru liela armija devās uz Parīzi. 1641. gada 6. jūlijā La Marfas kaujā Suasonas grāfa armija sadūrās ar maršala Šatijona vadīto Francijas armiju, kurā arī bija aptuveni 10 000–12 000 karavīru. Maršals ieņēma nelabvēlīgu pozīciju. Tā rezultātā Francijas kavalērijas uzbrukums kalnā tika ātri atsists. Sekojot kavalērijai, arī kājnieki tika sakauti. Uzvaras apreibināts, Suasons ar pistoli rokā jāja pāri kaujas laukam. Apstājies, viņš palūdza ūdeni un, lai pieliktu krūzi pie mutes, un sāka pacelt bruņu cepures vizieri ar pistoles stobru. Negaidīti pistole izšāva, un grāfs nokrita zemē, lodei trāpot galvā. Lai gan tas acīmredzami bija negadījums, sāka izplatīties baumas par kardināla Rišeljē sūtītu šāvēju. Pēc Suasona nāves armija, palikusi bez vadītāja, aizbēga. Rudenī franči atsāka ofensīvu, kuras laikā gāja bojā Spānijas vicekaralis Nīderlandē, Austrijas Ferdinands. Viņa vietā stājās Tordelagunas hercogs Dons Fransišku de Melo. Ziemā spāņiem beidzot izdevās ievest pastiprinājumus, un 1642. gada kampaņa turpinājās ar Spānijas priekšrocību, kulminācija bija Melo uzvara 26. maijā Onekūras kaujā un kampaņas beigās Spānijas pozīcijas Nīderlandē bija tikai nostiprinājušās.

## Armijas lielums un kaujas lauka pozīcijas
Precīzs karojošo armiju, īpaši spāņu, skaits joprojām ir vēsturnieku diskusiju objekts. Francijas armijas lielums tiek lēsts no 20 000 līdz 23 000 vīru, savukārt Spānijas armijas skaits — no 18 000 līdz 28 000 vīru.

Franči kļūdaini aprēķināja Beka kontingenta lielumu, kas kaujā nepiedalījās.

Franču armijas lieluma aplēses svārstās no 20 000 (Kondē) līdz 22 000 (spāņi) un pat 23 000 (d'Omals). Kondē, visticamāk, noapaļoja savu skaitli uz leju, bet spāņi uz augšu — 14 000–15 000 kājnieku un 6000–7000 kavalērijas.

2500 metrus platais līdzenums, kurā notika kauja, atradās uz dienvidrietumiem no Rokruā pilsētiņas. Kājnieki aizņēma aptuveni 1000 metrus centrā, bet kavalērija flangos aizņēma 600–750 metrus katrā pusē. Franču kreisais (ziemeļu) flangs atradās pie purva, bet labais flangs — pie meža. Kājnieki bija izvietoti divās līnijās, bataljoniem izvietojoties standarta kvadrāta formācijā. Trešajā ešelonā atradās kājnieku un kavalērijas rezerve. Attālums starp pirmo un otro ešelonu bija 250 jardi (300 soļi), bet starp otro ešelonu un rezervi - 335 jardi (400 soļi). Pirmajā ešelonā atradās lielie bataljoni, kas bija formēti 10 rindās pa 85 vīriem katrā. Labajā spārnā, ko komandēja pats Kondē, arī bija divi ešeloni — 10 pirmajā, Gasjona pakļautībā, un 5 otrajā, Kondē pakļautībā (tas bija ļoti neparasti — spārna komandierim komandēt otro ešelonu, nevis pirmo). Kreiso spārnu komandēja maršals Lopitāls, kurš vadīja 5 otrā ešelona eskadronus. Maršals La Fertē-Senetērs vadīja 8 pirmā ešelona eskadronus. Katrā eskadronā bija aptuveni 200 vīru, un tā bija formēta sešās rindās pa 35 vīriem katrā (šķiet, ka eskadroni parasti tika formētas četrās rindās, bet, ja intervāli bija mazāki nekā parasti, tika izmantots cits formējums). Pirmā kājnieku ešelona priekšā bija novietoti divpadsmit lielgabali.

Spāņu armija tika formēta gandrīz tāpat kā franču armija — ar kājniekiem trīs ešelonos centrā un kavalēriju divos ešelonos flangos. Abas armijas šķīra aptuveni 900 metru attālums. Izenburgas grāfs komandēja vācu kavalēriju labajā spārnā, Albukerkes hercogs — valoņus kreisajā spārnā. Centru veidoja piecas spāņu tercijas, viena burgundiešu un divas itāļu — no labās uz kreiso: Viskonti (itāļu), Velandija (spāņu), četras spāņu tercijas, burgundieši un Stroci (itāļu). Šis ešelons tika formēts tipiskā spāņu modē, katrā tercijā bija 20–25 rindas pa 70–80 vīriem. Mazākie otrā un trešā ešelona bataljoni, kā tas bija ierasts impērijā, tika formēti 10 rindās pa 50 vīriem katrā. 18 lielgabali, kas novietoti kājnieku priekšā, bija lielāka kalibra nekā franču lielgabali. Veco un slimo ģenerālkapteini de Fontainesu nesa uz nestuvēm, taču viņš joprojām ieņēma savu vietu tercijas priekšgalā. Viņa drosme atstāja lielu iespaidu uz karavīriem, taču centra spēkiem būtu noderējis aktīvāks komandieris.

Grāfa Izenburga vācu kavalērija tika formēta 200 vīru eskadronos — četrās rindās pa 50 vīru. Valonieši, iespējams, pieļāva līdzīgu formāciju kā franči — sešas rindas pa 35 vīriem katrā. Taču viņu eskadroniem šobrīd bija nepietiekams spēks — tikai 150 vīru.

Spāņiem bija lielas cerības uz 1000 kājniekiem, kas bija iefiltrējušies mežā, kas atbalstīja Albukerkes kreiso spārnu, viņi cerēja, ka šis slazds kompensēs franču kavalērijas pārākumu.
**Spānijas armija**:
* Labais spārns (Izenburgs) — 2400 vīru (14 eskadroni)
:* 1. ešelons — 7 eskadroni — 1200 vīru
:* 2. ešelons — 7 eskadroni — 1200 vīru

* Centrs
:* 1. ešelons — Fontainess — 10 000 vīru (8 bataljoni) 18 lielgabali
:* 2. ešelons — 2500 vīru (5 bataljoni)
:* 3. ešelons — 2500 vīru (5 bataljoni)

* Kreisais spārns — Albukerke — 2250 kavalēristi (15 eskadroni) un 1000 kājnieku
:* 1. ešelons — 1200 vīru (8 eskadroni) un slēpnis — 1000 cilvēku.
:* 2. ešelons — 1050 (7 vienības)

Kopā 16 000 kājnieku (18 bat.) un 4650 kavalērijas karavīru (29 vienības) = ​​20 650 ar 18 lielgabaliem.

*Francijas armija*
* Labais spārns — Kondē (15 eskadras + 300 musketieri)
:* 1.ešelons — De Gasjons (10 eskadroni + 300 Pikardijas pulka musketieri)
:* 2. ešelons — Kondē (5 eskadroni)

* Centrs — d'Espināns — 15 bataljoni + 12 lielgabali
:* 1. ešelons — d'Espināns (8 bataljoni + 12 artilērija)
:* 2. ešelons — La Valērs (7 bataljoni)

* Kreisais spārns — Fransuā Lopitāls (13 eskadroni)
:* 1. ešelons — La Fertē-Senetērs (8. eskadroni)
:* 2. ešelons — Lopitāls (5 eskadroni)

* Rezerve — Siro (4 eskadroni + 3 bataljoni)

Kopā — 14 800 kājnieku (18 bataljoni) + 600 musketieru, 6400 kavalēristi (32 eskadroni) = ​​21 800 ar 14 lielgabaliem.
## Kauja

Kauja sākās agri 19. maija rītā atklātā lauksaimniecības iekoptā zemē pie Rokruā ar franču kavalērijas uzbrukumu spāņu kreisajam flangam.Žana de Gasjona vadītie franču jātnieki labajā pusē atvairīja pretējā flanga spāņu kavalēriju, un princis Kondē sekoja, ātri uzbrukot atklātajam spāņu kreisajam flangam. Spāņu jātnieki tika sakauti, un Kondē devās pretī elitārajiem spāņu kājniekiem, kas bija sadūrušies ar saviem franču pretiniekiem un tos pārspēja. Tajā pašā laikā franču kavalērija kreisajā pusē, pretēji prinča pavēlei, uzbruka spāņu labajam flangam un tika atsista. Spāņi uzsāka pretuzbrukumu, kas sākotnēji bija ļoti veiksmīgs, taču viņu virzību galu galā apturēja franču rezerves. Šajā brīdī franču kreisā flanga un centra spēki bija nonākuši briesmās.

Kaujā joprojām nebija pārliecinoša uzvarētāja, abām armijām gūstot panākumus labajā pusē, bet kreisajā pusē ciešot smagus zaudējumus.

Princis Kondē, apzinoties, ka viņa kreisais un centra flangs zem spiediena var sabrukt, nolēma tos neatvilkt, bet gan izmantot savu uzbrukumu labajā flangā. Viņš pavēlēja kavalērijai realizēt ielenkumu, kas tika panākts ar plašu triecienu un nokļuva aiz Spānijas spēku līnijām. Pēc tam viņš izlauzās cauri Spānijas kājnieku aizmugurei centrā un ietriecās Spānijas labā flanga kavalērijas aizmugurē, kas bija iesaistījusies kaujās ar viņa rezervēm. Šis manevrs bija veiksmīgs, un kad Spānijas kavalērija izklīda, kājnieki tika izolēti, pamudinot Spānijas artilērijas apkalpes bēgt no kaujas lauka. Vairāk nekā gadsimtu uzskatīti par labākajiem Eiropā, Spānijas kājnieki, tagad ielenkti no visām pusēm, noturēja savus formējumus un atvairīja divus Francijas kavalērijas uzbrukumus. Princis Kondē izvietoja savu artilēriju blakus sagrābtajiem Spānijas lielgabaliem un nežēlīgi apšaudīja Spānijas ierindas. Vācieši un valoņi nespējot izturēt dezertēja, pārspēti un salauzti, bet pieredzējušie Spānijas terciju karotāji palika kaujas laukā kopā ar savu komandieri.

Neskatoties uz spēcīgo artilērijas uguni un sava komandiera de Fontainesa nāvi, spāņi atvairīja papildu franču kavalērijas uzbrukumus, nesagraujot savu ierindas formāciju. Iespaidots par viņu drosmi kaujā, princis Kondē piedāvāja tiem padošanās nosacījumus, kas bija līdzīgi tiem, ko parasti panāca aplenkts garnizons cietoksnī, un spāņi tam piekrita. Tomēr, kad princis personīgi devās uz priekšu, lai pieņemtu viņu padošanos, daži spāņi acīmredzot uzskatīja, ka tas ir franču kavalērijas uzbrukuma sākums, un atklāja uguni uz viņu. Saniknoti par šo šķietamo nodevību, franči uzbruka vēlreiz, šoreiz bez žēlastības un ar postošām sekām spāņiem, tā rezultātā Spānijas armija tika praktiski iznīcināta. Daži spāņu avoti norāda, ka franči iznīcināja tikai trīs no pieciem Spānijas kājnieku bataljoniem, bet atlikušajiem diviem tika atļauts pamest kaujas lauku ar saviem pulku karogiem un ieročiem.

Franču zaudējumi tiek rēķināti aptuveni 4000 karavīru. Spāņu komandieris Melo savā ziņojumā Madridei divas dienas pēc kaujas ziņoja par saviem zaudējumiem – 6000 kritušo un 4000 sagūstīto karavīru. Spānijas armijas kritušo aplēses svārstās no 4000 līdz 8000 karavīriem. No 7000 Spānijas kājniekiem tikai 390 virsniekiem un 1386 kareivīriem izdevās aizbēgt atpakaļ uz Spānijas Nīderlandi. Lielāko daļu zaudējumu cieta Spānijas kājnieki, savukārt kavalērija un artilērija spēja atkāpties, lai gan zaudēja visus lielgabalus.
## Kaujas hronoloģija
* 18. maijs, plkst. 17:00 — Franči izgāja no nometnes
* 19. maijs, plkst. 03:00 — Spāņu dezertieris brīdina francūžus par slazdu
::: 04:00 — Artilērija atklāj uguni, slazds iznīcināts
::: 05:00 — Franču kavalērijas uzbrukums
::: 05:00–06:00 — Uzvara katras armijas labajā spārnā
::: 06:00–08:00 — Izenburgas grāfa spēki tiek sakauti
::: 08:00–10:00 — Spāņu terciju kājnieki tiek iznīcināti
* 20. maijs, plkst. 06:30 — Izdzīvojušie spāņi satiek fon Beku
## Kaujas rezultāti un kampaņas beigas
Ģenerālis fon Beks lēnām devās uz priekšu, lai pievienotos Melo spēkiem, un kaujas laikā atradās aptuveni 27 km attālumā no kaujas lauka. Viņš apstājās uz nakti Filipvilas ciematā, kas atradās 8 km attālumā no Rokruā. Laikā no pulksten 6:00 līdz 7:00 Melo, Izenburgas grāfs, Albukerkes hercogs un citi bēgļi sasniedza viņa nometni. Viņš pragmatiski savāca pēc iespējas vairāk izdzīvojušo un atkāpās 29 km uz Marienburgas fortu.

Tā fon Bekam izdevās savākt 1600 spāņus, 1700 itāļus un līdz pat 1200 citiem karavīriem — kopā 4500 kājnieku no 18 000–19 000, kas bija pieejami pirms kaujas. No tiem 1960 bija guvuši dažādus ievainojumus kaujas laikā. Arī Apmēram 4000 no 5000 kavalērijas bija viņa rīcībā uz to mirkli. Lai gan vācu un valoniešu kavalērija necieta lielus zaudējumus (salīdzinājumā ar kājniekiem), viņi zaudēja daudz virsnieku, jo karavīri tika izklīdināti, un daudzas vienības pārstāja eksistēt.

Taču vissmagākais zaudējums bija spāņu terciju sakāve, līdz ar to izzuda arī mīts par viņu neuzvaramību. Kopš kaujām pie Čerinjolas (1503) Pāvijas (1525) spāņu tercijas bija ieguvušas neuzvaramības statusu, graujot ienaidnieku un iedvesmojot savējos ar savu klātbūtni kaujas laukā. Protams, pēdējos gados šī formējuma trūkumi kļuva acīmredzami, taču tos aizēnoja gara uzvaru virkne pagātnē. Sakāve pie Rokruā izrādījās tik liktenīga, ka šos trūkumus vairs nevarēja ignorēt. Tādējādi šī sakāve noveda pie gadsimtiem senas tradīcijas sabrukuma.

Tajā pašā gadā Spānija beidzot atteicās no tercijām, un vēlāk izmantoja holandiešu stila bataljonus, līdzīgus franču bataljoniem. Tajā pašā laikā jaunā metode nespēja nest uzvaras spāņu armijai — tās militārais spēks piedzīvoja norietu.

Lai gan Rokruā kauja beidzās ar nopietnāku sakāvi nekā Breitenfeldes vai Nordlingenas kaujas, tās stratēģiskās sekas bija ievērojami mazāk nozīmīgas. Atbrīvojis Rokruā, Kondē nolēma aplenkt ilgi abu pušu apstrīdēto Tjonvilas cietoksni. Tas bija spēcīgs cietoksnis, ko parasti aizsargāja 800 vīru garnizons. Fon Beks savā raksturīgajā manierē gaidīja, līdz princis Kondē atklās savus nodomus, un pēc tam ieveda Tjonvilā vēl 2000 karavīru, ļaujot cietoksnim noturēties 56 dienas (no 1643. gada 16. jūnija līdz 10. augustam). Ar rudens tuvošanos aktīvu militāro darbību sezona gandrīz beidzās, un Kondē pabeidza visas savas operācijas, ar armiju atgriežoties Francijā.

Orānas Frīdriha Henriha mēģinājumus izmantot franču uzvaru izjauca fon Beks, kurš, pievienojoties pēc kaujas Kantelmo korpusa  izdzīvojušajiem karavīriem, izlikās tik gatavs izlēmīgai rīcībai, ka holandieši, šīs demonstrācijas maldināti, palika savās vietās.

Šī kauja nostiprināja 21 gadu vecā Enjēnas hercoga reputāciju, kura daudzās uzvaras viņam nodrošināja iesauku "Lielais Kondē".
## Galerija

Grand-conde.jpg|thumb|Lielais Kondē, ap 1640. gadu
Francisco de Melo, Comte de Assumar.jpg|thumb|Fransišku de Melo
FranciscoFernandezdelaCueva.jpg|thumb|Albukerkes hercogs
Jean de Gassion-Gravure.jpg|thumb|Žans de Gasjons

## Atsauces

## Literatūra
* 
*