open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
AI-20

thumb|Dzinējs AI-20
**AI-20** () ir turbopropelleru dzinējs, ko izstrādāja *[[Ivčenko-Progress]]* konstruktoru birojs (agrāk OKB-478) PSRS 1950.–1960. gados.

Dzinējs tika radīts kā jaudīgs un uzticams spēka agregāts vidējas klases transporta un pasažieru lidaparātiem, un tas kļuva par vienu no visplašāk izmantotajiem turbopropelleru dzinējiem padomju aviācijā.

*AI-20* galvenās iezīmes:
* augsta jauda (līdz ~5000 ZS atkarībā no modifikācijas)
* mehāniski vienkārša un izturīga konstrukcija
* piemērotība darbam sarežģītos klimatiskajos apstākļos

Dzinējs tika izmantots vairākos lidaparātos, tostarp An-12, An-32 un Il-18, kur tas nodrošināja uzticamu darbību dažādos ekspluatācijas apstākļos.

*An-32* gadījumā *AI-20* dzinēji tika izmantoti pastiprinātā konfigurācijā, kas nodrošina uzlabotu vilkmi augstas temperatūras un augstkalnu apstākļos. Tieši šī īpašība bija kritiska lidmašīnas ekspluatācijai reģionos ar zemu gaisa blīvumu. Neskatoties uz augsto uzticamību, dzinējs tiek uzskatīts par novecojušu pēc mūsdienu standartiem, jo tam ir salīdzinoši augsts degvielas patēriņš un lielāks trokšņa līmenis nekā jaunākām konstrukcijām.

## Atsauces
Rihards Cimermanis

**Rihards Cimermanis** var būt:

* Rihards Cimermanis — luterāņu mācītājs (1862-?);
* Rihards Cimermanis — hokejists (1993).

## Skatīt arī
* Cimermanis
Abu Musa

thumb|Abu Musas salas satelītuzņēmums
**Abu Musa** () ir Irānai piederoša sala Persijas līča Hormūza jūrasšaurumā, kas administratīvi *de facto* ietilpst Hormozgānas ostānā, bet uz kuru pretendē arī Apvienotie Arābu Emirāti. Salā atrodas Irānas militārā bāze.

## Vēsture
Kopš 1908. gada salu pārvaldīja Britu impērija, kas to nodeva Šārdžas emirātam. Kad 1971. ɡadā Šārdža pievienojās Apvienotajiem Arābu Emirātiem, salu okupēja Irānas karaspēks. 

## Atsauces

## Ārējās saites
Jēkabs Vēzis

**Jēkabs Vēzis** (dzimis  Ugāles pagastā, miris  Rīgā) bija latviešu surdopedagogs, V šķiras Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieris (1933).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1870. gadā Ugāles pagasta "Krusās" Anša un Edes Vēžu ģimenē. 1890. gadā beidzis Baltijas skolotāju semināru, pēc tam strādāja Valmieras privātajā meiteņu skolā. 1899. gadā kļuva par surdopedagogu, strādāja kurlmēmo skolās Valmierā un Sanktpēterburga.

Kopš 1904. gada dzīvoja Astrahaņā un strādāja Astrahaņas kurlmēmo skolā, kas atradās Kutumas upes krastā Jamgurčevas apkaimē. 20. gadsimta sākumā šajā skolā strādāja daudzi citi latvieši: Pauls Bendrups, Vilis Zemtautis, Augusts Jākobsons un Alberts Rutkis. Vēzis nopirka māju Jamgurčevas Mihailo-Arhangeļskas ielā netālu no darba vietas, kuru astrahanieši turpināja saukt par "Vēža māju" pat pēc tam, kad viņš bija pametis pilsētu.

1908. gadā minēts Astrahaņas baznīcu grāmatos kā Edmunda Mauriņa laulību liecinieks. Mauriņs bija aptiekara palīgs, strādāja Karļa Oses aptiekā, kuras provizors Jānis Lūkins bija neformālais Astrahaņas latviešu kopienas vadītājs.

1909. gadā apprecējās ar krievieti no Simbirskas guberņas Pelageju Abramovu, 1910. gadā viņiem piedzima dēls Vladimirs. 1920. gadā ģimene atgriezās Latvijā. Tur Vēzis strādāja kurlmēmo skolās Valmierā, Jelgavā un Laizānos. Kopš 1945. gada līdz savai nāvei 1948. gadā Rīgas valsts kurlmēmo skolas mācību daļas vadītājs. Apbedīts Rīgas Matīsa kapos.

## Atsauces
Hanne Eštavīka

**Hanne Eštavīka** (dzimusi 1969. gada 28. novembrī Tānā, Finnmarkā, Norvēģijā) ir norvēģu rakstniece, un viena no nozīmīgākajām mūsdienu norvēģu prozas autorēm. Viņas darbos bieži aplūkotas atsvešinātības, ticības, mīlestības, vainas un eksistenciālas vientulības tēmas, īpašu uzmanību pievēršot cilvēku savstarpējām attiecībām un indivīda iekšējai spriedzei starp tuvības alkām un vienatni.

## Dzīve un izglītība
H.Eštavīka ir uzaugusi Norvēģijas ziemeļos, kur studējusi literatūru Bergenas Universitātē. Bērnības pieredze un ģimenes traģēdijas ir būtiski ietekmējušas viņas literāro daiļradi, kurā bieži atklājas emocionāla ievainojamība un psiholoģiskas analīzes ievirze.

## Literārā darbība
Rakstniecei ir raksturīga lakoniska, koncentrēta un emocionāli piesātināta valoda. Viņas proza ir saistāma ar eksistenciālās literatūras tradīciju, un tā bieži tiek analizēta arī feministiskā un psiholoģiskā kontekstā. Rakstniece debitēja 1994. gadā ar romānu *Hakk*. Plašāku atpazīstamību viņa guva ar romānu *Kjærlighet* (1997), kas tiek uzskatīts par vienu no spilgtākajiem 20. gadsimta beigu norvēģu literatūras darbiem. Romānā tiek attēlotas sarežģītas mātes un dēla attiecības, atklājot emocionālu atsvešinātību un savstarpējas komunikācijas trūkumu. Romānā *Presten* (2004) tiek aplūkota ticības, šaubu un garīdznieka identitātes problemātika. Savukārt darbi *Like sant som jeg er virkelig* (1999) un *Bli hos meg* (2023) ir saistāmi ar eksistenciālajām un attiecību tēmām. Viņas darbi ir guvuši starptautisku atzinību, esot tulkoti daudzās valodās, tostarp latviešu un angļu valodā.

## Apbalvojumi un atzinības
Rakstniece ir saņēmusi vairākus nozīmīgus literāros apbalvojumus, tostarp Brages balvu (*Brageprisen*), Doblouga balvu (*Doblougprisen*), kā arī Norvēģu PEN balvu. 2006. gadā romāns *Kjærlighet* tika iekļauts Norvēģijas Kultūras ministrijas veidotajā sarakstā kā viens no nozīmīgākajiem pēdējo 25 gadu norvēģu literatūras darbiem.

**Nozīmīgākie darbi:**

# Eštavīka, H. *Mīlestība* (*Kjærlighet*). Oslo: Forlaget Oktober, 1997. . 111 lpp.  — *Love*. Ņujorka: Archipelago Books, 2018.  — Londona: And Other Stories, 2019.
# Eštavīka, H. *Tāpat kā es esmu patiesi* (*Like sant som jeg er virkelig*). Oslo: Forlaget Oktober, 1999. . Aptuveni 148 lpp.  — *The Blue Room*. Londona: Peirene Press, 2014.
# Eštavīka, H. *Mācītājs* (*Presten*). Oslo: Forlaget Oktober, 2004. . Aptuveni 233 lpp.
# Eštavīka, H. *Ti amo*. Oslo: Forlaget Oktober, 2020. .
# Eštavīka, H. *Paliec ar mani* (*Bli hos meg*). Oslo: Forlaget Oktober, 2023.  — *Stay With Me*. Londona: And Other Stories, 2024. .
Raiens Dzelzkalns

**Raiens Dzelzkalns** ir amerikāņu dzejnieks un rakstnieks ar latviešu izcelsmi, kura darbi publicēti dažādos starptautiskos literārajos žurnālos. Viņš ir pazīstams ar dzeju, kas vēsta par identitātes, kultūras, LGBT+ kopienas un sociālo jautājumu tēmām.

## Biogrāfija
Raiens Dzelzkalns ir dzimis un uzaudzis Milvoki pilsētā, Viskonsīnas štatā, Amerikas Savienotajās Valstīs. R.Dzelzkalna ģimenei ir latviešu saknes, proti, rakstnieka vecvecāki emigrēja no Latvijas pēc Otrā pasaules kara. Viņa darbos bieži parādās starpkultūru identitāte un saikne ar Baltijas reģionu. R.Dzelzkalns studēja *Macalester College* Sentpolā, Minesotā, kur 2010. gadā ieguva bakalaura grādu un saņēma *Wendy Parrish Poetry Award* par sasniegumiem dzejā. Vēlāk viņš turpināja studijas *New York University* radošās rakstniecības programmā, kur 2015. gadā ieguva maģistra grādu dzejā. Pēc studijām viņš strādāja organizācijā *Academy of American Poets*, kur nodarbojās ar attīstības, biedru un komunikācijas jautājumiem. Rakstnieks ir arī bijis Fulbraita stipendijas pētnieks Japānā, kur pētīja, kā dzejnieki savos darbos atspoguļo identitāti, īpaši LGBT+ kopienas un HIV/AIDS kontekstā. 

## Literārā darbība
R.Dzelzkalna dzeja publicēta daudzos literāros izdevumos, tostarp *DIAGRAM, The Offing, Tin House, The Shanghai Literary Review, Narrative Magazine.* 2022*.*gadā latviešu valodā iznāca viņa dzejas izlase “Iedomu ģeogrāfijas”, kuras tulkotājs ir Ivars Šteinbergs. 

2018. gadā R.Dzelzkalns bija rezidents mākslas un inovāciju programmā *the camp* Eksanprovansā, Francijā. Tur viņš kopā ar citiem māksliniekiem izveidoja projektu *Cached Collective*, kas pēta digitālās identitātes un datu izmantošanu tehnoloģijās. Viņš ir dzīvojis un strādājis arī Japānā, kur pētījis japāņu dzeju un nodarbojies ar literāro tulkošanu.
Marks Vans

**Marks Vans** (angļu: *Marc Vann*; dzimis 1954. gada 23. augustā) ir amerikāņu aktieris, kurš plašāk pazīstams kā Konrāds Eklijs seriālā "CSI Lasvegasa". Pazīstams arī ar lomām filmās "Likuma kalpi", "Spoku pasaule" un "Atmaksa", kā arī seriālos "Pazudušie" un "Eņģelis".

## Dzīvesgājums
Marks Vans piedzima 1954. gada 23. augustā Norfolkā, Virdžīnijā. Sākotnēji viņam nebija lielas intereses par teātri vai aktiermākslu, taču, studējot uzņēmumu un organizāciju vadīšanas programmā, viņš sāka interesēties par teātri pēc pantomīmas nodarbību apmeklēšanas. Pēc uzstāšanās mūziklā "Vestsaidas stāsts" Kolorādo Vans 1985. gadā satika un vēlāk apprecējās ar aktrisi Mēriju Īsterlingu. Viņi pārcēlās uz Čikāgu, kur uzstājās vietējos teātros. 1989. gadā Marks un Mērija izšķīrās.

## Karjera
Marka Vana debija filmā notika 1991. gadā, kad viņš atveidoja epizodisku lomu filmā *[[Meet the Parents (1991. gada filma)|Meet the Parents]]*. 1996. gadā viņš parādījās trīs seriāla *[[Early Edition]]* epizodēs. 1998. gadā Marks pārcēlās uz Losandželosu un tajā pašā gadā spēlēja lomu filmā "Likuma kalpi", kas ir veiksmīgās filmas "Bēglis" turpinājums. 1999. gadā Marks spēlēja lomu filmā "Atmaksa". 2001. gadā aktieris parādījās filmā "Spoku pasaule".

2000. gadā aktieris piedalījās seriāla "CSI Lasvegasa" noklausīšanās, kur ieguva atkārtotu lomu. Viņš atveidoja šo lomu līdz 2002. gadam, pēc tam uzskatot, ka viņa varonis ir izslēgts no sižeta. Tomēr Marks tika uzaicināts atgriezties šajā lomā 2005. gadā un atveidoja to līdz seriāla beigām 2015. gadā, kopumā piedaloties 67 sērijās. No 2003. līdz 2004. gadam Marks atvedioja lomu trīs seriāla "Eņģelis" sērijās. Aktieris parādījās arī seriālu "", "Ņujorkas policisti" un "Grejas anatomija" sērijās. 2007. gadā Marks Vans piedalījās epizodiskās lomās filmās "Zirnekļcilvēks 3" un "Pasludinu jūs par Čaku un Leriju".

2008. gadā Marks Vans piedalījās četrās seriāla "Pazudušie" ceturtās sezonas sērijās. Vēlāk viņš parādījās nelielās lomās seriālos "Monks", "Torčvuda" un "Noziedzīgie prāti". 2016. gadā Marks Vans atveidoja lomu seriālā *[[Adoptable]]*, pēc kura viņš pabeidza savu aktiera karjeru.

## Filmogrāfija

### Lomas filmās

### Televīzija

## Atsauces
Rihards Cimermanis (mācītājs)

**Rihards Cimermanis** (dzimis ) bija latviešu izcelsmes luterāņu mācītājs.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1862. gada Ēdoles pagasta Postmuižā Ernesta Cimermaņa un Elizabetes Lepevičas ģimenē. Uzaudzis Maskavā, kur viņa tēvs strādāja par skolotāju.

No 1882. līdz 1887. gadam studēja teoloģiju Tērbatas Universitātē. 1889. gadā iesvētīts par mācītāju Baku pilsetā, gandrīz divas desmitgades kalpoja Baku zviedru-vācu evaņģēliski luteriskās draudzē. Tajā laikā vēl viens latvietis, Jānis Veidenbaums no Brīvzemnieku pagasta, bija šīs draudzes ērģelnieks un skolotājs.

1910. gada iecelts par Astrahaņas evaņģēliski luteriskās draudzes mācītāju, kur kalpoja līdz 1915. gadam. Arī tur bija neliela latviešu kopiena: viņa draudzes padomes locekļu vidū bija Smiltenē dzimis provizors Jānis Lūkins un Anša Līventāla dēls Emīls, kam piederēja aptieka Astrahaņas Lielo Isadu apkaimē.

Vēlāk Cimermanis atgriezās Latvijā: 1918. gadā minēts Kuldīgas vācu draudzes locekļu reģistrā.

## Atsauces
Marija Dzeisla

**Marija Dzeisla** ir mūsdienu dzejniece, kas raksta latgaliešu valodā. Literatūrā viņa debitēja ap 2016. gada beigām ar publikācijām un dzeju, kas pauž latgalisko identitāti, pieredzi un mūsdienu realitātes pārdomas. Marijas Dzeislas īstā identitāte nav atklāta, autores personība ir nezināma. Dzejniece raksturo savu pseidonīmu kā dzīslu jeb straumi, kas vieno sajūtas, valodu un domas, nevis skaidru fizisku personu. 

## Dzeja
Viņas dzejai raksturīga tēlainība, ironija un saikne ar latgalisko valodu un kultūru, kā arī ar emocionāliem tekstiem, kuros tiek savienotas gan vēsturiskas, gan personiskas tēmas. Krājumā ir aprakstīti personiski un dokumentāli motīvi. Caurviju tēmas tajā ir nāves pieredze, autora vientulība un neiederība. Rakstnieces pirmajā dzejoļu krājumā *Vysta smierts* valda vārdu spēle un eksistenciālas pārdomas par dzīvi, nāvi un identitāti, kā arī latgaliskās kultūras klātbūtne.
Švēkšna

**Švēkšna** () ir miests Lietuvā, Klaipēdas apriņķa Šilutes rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas pie Švēkšnales upītes 21 kilometru uz ziemeļaustrumiem no Šilutes. Tas ir viens no arhitektoniski bagātākajiem Rietumlietuvas miestiem. Ģerbonis miestam piešķirts 2000. gadā.

## Vēsture
Švēkšna vēstures avotos pirmo reizi minēta 1384. gadā. Kopš 15. gadsimta tā bija muižas centrs, kas piederēja ietekmīgajai Žemaišu Ķesgailu dzimtai, bet vēlāk nonāca Giedraiču un visbeidzot Plāteru-Zībergu īpašumā. 17. gadsimtā Švēkšna kļuva par nozīmīgu tirdzniecības vietu pie vēsturiskās robežas ar Prūsiju.

19. gadsimtā un 20. gadsimta sākumā muiža kļuva par kultūras un izglītības centru. Plāteru dzimtas valdīšanas laikā tika izveidots grezns muižas parks un uzbūvēta viena no augstākajām baznīcām Lietuvā. Starpkaru periodā Švēkšna bija pazīstama ar savu prestižo ģimnāziju, kas darbojās kā intelektuālais dzinējspēks visam reģionam.

## Arhitektūra un apskates objekti
Švēkšna ir slavena ar savu izcilo arhitektūras mantojumu:
* Švēkšnas Sv. apustuļa Jēkaba baznīca: monumentāla neogotikas stila mūra baznīca ar diviem 65 metrus augstiem torņiem, celta no 1900. līdz 1905. gadam. Tā ir viena no iespaidīgākajām sava stila celtnēm valstī.
* Švēkšnas muižas ansamblis: vēlā klasicisma stilā celtā pils (*Villa Genowefa*), kas atrodas plašā un labiekārtotā parkā ar dīķiem, skulptūrām un unikālu gājēju viaduktu, kas savieno parku ar baznīcas dārzu.
* Sinagoga: viena no retajām saglabājušajām mauru stila sinagogām Lietuvā (celta 19. gadsimta vidū).

Miestā darbojas Saules ģimnāzija, bibliotēka, kultūras nams, muzejs un poliklīnika. Švēkšna ir populārs tūrisma galamērķis, pateicoties tās vēsturiskajai gaisotnei un sakoptajai videi.

## Atsauces

## Ārējās saites
Lapes

**Lapes** () ir miests Lietuvā, Kauņas apriņķa, Kauņas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs 12 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Kauņas. Miests atrodas Nemunas labajā krastā un ir iecienīta piepilsētas dzīvojamā zona. Miestam 2005. gadā piešķirts ģerbonis.

## Vēsture
Lapu muiža vēstures avotos pirmo reizi minēta 1567. gadā. Muiža 17. gadsimtā piederēja ietekmīgajai Valaviču dzimtai. Muižas pils savulaik bija grezna renesanses stila celtne, taču līdz mūsdienām no tās saglabājušās tikai drupas.

Starpkaru periodā Lapiu muiža piederēja Lietuvas premjerministram Antanam Merķim. Padomju gados Lapes kļuva par nozīmīgu televīzijas un radio apraides centru — šeit 1980. gadu sākumā tika uzbūvēta viena no Lietuvas televīzijas filiālēm. Mūsdienās miests strauji aug, pateicoties jaunu privātmāju kvartālu būvniecībai un tās tuvumam Kauņai.

## Arhitektūra un infrastruktūra
Miestā atrodas vairāki nozīmīgi objekti:
* Lapu Sv. Jāņa Kristītāja baznīca: mūra baznīca, celta 1639. gadā renesanses stilā. Tā ir viena no vecākajām mūra baznīcām Kauņas apkārtnē.
* Lapiu muižas pils drupas: vēsturisks piemineklis, kas liecina par kādreizējo muižas varenību.

Miestā darbojas bibliotēka, pasts, kultūras nams un vairāki tirdzniecības uzņēmumi. Lapes atrodas stratēģiski izdevīgā vietā pie autoceļa, kas savieno Kauņu ar Jonavu, un pilsētiņas apkārtnē atrodas vairāki dabas liegumi un atpūtas zonas Nemunas krastos.

## Atsauces

## Ārējās saites
Darbēni

**Darbēni** () ir miests Lietuvā, Klaipēdas apriņķa Kretingas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Miests atrodas Darbas un Dubupes upju satekā 16 kilometrus uz ziemeļiem no Kretingas un ir nozīmīgs ceļu mezgls ceļā uz Palangu un Latvijas robežu. Darbēnu ģerbonis apstiprināts 2019. gadā.

## Vēsture
Darbēni vēstures avotos pirmo reizi minēti 1591. gadā, taču apdzīvotā vieta sāka straujāk attīstīties 17. gadsimtā, kad šeit tika izveidota muiža un pie tās izauga miests. 1739. gadā Darbēni ieguva tirdzniecības privilēģijas. Vēsturiski miests piederēja tādām ietekmīgām dzimtām kā Masaļskiem un vēlāk Tiškevičiem.

19. gadsimta vidū Darbēni bija viens no lielākajiem miestiem Žemaitijā ar aktīvu ebreju kopienu un attīstītu amatniecību. Pirmā pasaules kara laikā caur miestu tika izbūvēta dzelzceļa līnija Bajori—Priekule, kas savienoja Lietuvu ar Latviju. Otrā pasaules kara laikā pilsētiņa smagi cieta, un tās vēsturiskā ebreju kopiena tika iznīcināta.

## Arhitektūra un kultūra
Miestā saglabājušies vairāki ievērības cienīgi objekti:
* Darbēnu Sv. apustuļu Pētera un Pāvila baznīca: mūra baznīca, celta 1842. gadā klasicisma un romantisma stilā. Tā ir viena no lielākajām baznīcām reģionā.
* Darbēnu muižas ansamblis: saglabājušās vairākas muižas saimniecības ēkas un parks, kurā atrodas piemiņas vietas.
* Vēja dzirnavas: vēsturiskas koka vēja dzirnavas miesta nomalē, kas ir raksturīgas Žemaitijas ainavai.
* Piemineklis Lietuvas neatkarības cīnītājiem: centrālajā laukumā uzstādīts piemineklis kritušajiem karavīriem.

Darbēnos darbojas ģimnāzija, bibliotēka, kultūras nams un muzejs. Miests ir pazīstams ar savām gadatirgu tradīcijām un atrodas netālu no gleznainā Baltijas piekrastes reģiona un Salantu reģionālā parka.

## Atsauces

## Ārējās saites
Balbierišķi

**Balbierišķi** () ir miests Lietuvā, Kauņas apriņķa Prienu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs 13 kilometrus uz dienvidiem no Prieniem. Miests atrodas Nemunas kreisajā krastā, vietā, kur tajā ietek Peršeķes upīte.

## Vēsture
Balbierišķi vēstures avotos pirmo reizi minēti 1502. gadā. Apdzīvotā vieta veidojusies ap muižu, kas piederēja vācu izcelsmes muižniekam Hanusam Sudermanim, kurš šeit nodibināja miestu un piešķīra tam tirdzniecības tiesības (Magdeburgas tiesības miests ieguva 1530. gadā). 

17. un 18. gadsimtā Balbierišķi bija nozīmīgs tirdzniecības un amatniecības centrs Suvalkijas reģionā. Pilsētiņa smagi cieta abos pasaules karos, īpaši Otrā pasaules kara laikā, kad tika iznīcināta lielākā daļa vēsturiskās apbūves un ebreju kopiena. Padomju gados Balbierišķi attīstījās kā vietējais lauksaimniecības un meliorācijas speciālistu centrs. 1958. gadā Balbierišķiem piešķīra pilsētciemata statusu, bet 1992. gadā atjaunoja miesta statusu.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Balbierišķu Sv. Rožukraņa Jaunavas Marijas baznīca: mūsdienīga mūra baznīca, kas uzcelta un iesvētīta 2018. gadā, aizstājot 2013. gadā ugunsgrēkā pilnībā nopostīto vēsturisko koka baznīcu.
* Balbierišķu muižas parks: valsts nozīmes dabas piemineklis. Parks izveidots 19. gadsimtā pie Peršēkes upītes, un tajā saglabājušies reti koki un ainavu arhitektūras elementi.
* Balbierišķu atsegums: viens no iespaidīgākajiem ģeoloģiskajiem pieminekļiem Lietuvā. No 40 metrus augstās kraujas Nemunas krastā paveras plašs skats uz upes lokiem un mežiem.

## Sabiedrība
Miestā darbojas pamatskola, bibliotēka, kultūras nams un poliklīnika. Balbierišķi atrodas Nemunas loku reģionālā parka (*Nemuno kilpų regioninis parkas*) teritorijā, kas padara to par iecienītu tūrisma un dabas vērošanas vietu. Cauri miestam ved stratēģiski nozīmīgais autoceļš Kauņa—Alīta (KK130).

## Atsauces

## Ārējās saites
Tirkšļi

**Tirkšļi** () ir miests Lietuvā, Telšu apriņķa Mažeiķu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs 7 kilometrus uz dienvidrietumiem no Mažeiķiem. Tas ir nozīmīgs Žemaitijas reģiona vēsturiskais centrs Ventas upes kreisajā krastā. Miesta statuss apdzīvotajai vietai piešķirts 2025. gadā.

## Vēsture
Tirkšļi vēstures avotos pirmo reizi minēti 1569. gadā. 16. gadsimta beigās šeit tika uzcelta pirmā baznīca. Miests vēsturiski piederēja valsts muižai un 17. gadsimtā kļuva par nozīmīgu tirdzniecības vietu, pateicoties atrašanās vietai pie vēsturiskā ceļa uz Telšiem.

19. gadsimtā Tirkšļi kļuva par pagasta centru. Padomju gados apdzīvotā vieta attīstījās kā vietējās nozīmes lauksaimniecības un pakalpojumu centrs, saglabājot savu vēsturisko plānojumu. Pilsētiņa ir pazīstama arī ar savām amatniecības tradīcijām, īpaši kalēja amatu.

## Arhitektūra un kultūra
Miestā atrodas vairāki ievērības cienīgi objekti:
* Tirkšļu Kristus Karaļa baznīca: neogotikas stila mūra baznīca, celta 1939. gadā. Tās ansamblī ietilpst arī zvanu tornis un akmens mūra žogs.
* Tirkšļu piecu krustu piemineklis: unikāls vēsturisks piemineklis miesta laukumā, kas veltīts 1831. gada un 1863. gada sacelšanās dalībnieku piemiņai.
* Tirkšļu priede: dabas piemineklis — sena, vairākus simtus gadu veca priede ar unikālu vainagu.

Tirkšļos darbojas Joza Vitkus-Kazimieraiša vārdā nosauktā pamatskola, bibliotēka, kultūras nams un pasts. Miesta teritorija robežojas ar Tirkšļu mežu masīvu, kas ir iecienīta vietējo iedzīvotāju atpūtas vieta.

## Atsauces

## Ārējās saites
Dāgs Eistens Ennšē

**Dāgs Eistens Ennšē** (, dzimis ) ir norvēģu cilvēktiesību aktīvists, reliģiju pētnieks un autors, pazīstams galvenokārt ar saviem pētījumiem par reliģiju, mirstību un nemirstību. Viņš ir arī pasniedzējs un pētnieks Oslo Universitātē.

## Darbība
Dāgs Eistens Ennšē ir ieguvis atpazīstamību ne tikai akadēmiskajā vidē, bet arī plašākā mērogā, pateicoties grāmatas un diskusiju ciklam par cilvēka attiecībām ar reliģiju, nāvi un ilgmūžību. D. E. Ennšē ir pazīstams ar pētījumiem un rakstiem, kas aplūko reliģiju mijiedarbībā ar cilvēktiesībām, popkultūru, seksuālajām normām kultūras kontekstā. Viens no viņa nozīmīgākajiem darbiem ir grāmata *Nemirstības vēsture*,  kurā autors apraksta cilvēces uzskatus par nemirstību — sākot no seno civilizāciju mītiem līdz mūsdienu zinātnes un kultūras idejām par mūžīgu dzīvību. Grāmatā tiek vēstīts par reliģijas jautājumiem, sasaldēšanu (krioniku), veselības kultūru un mūžīgas jaunības meklējumiem. Papildus rakstiem un grāmatu izdošanai D. E. Ennšē piedalās diskusijās un publiskos pasākumos par reliģiskiem un ētiskiem jautājumiem, tostarp par nāves un mūžības jēdzieniem dažādās kultūrās.

## Atsauces
Bobijs Kanevāls

**Bobijs Kanevāls** (, dzimis ) ir amerikāņu aktieris.

Ieguvis atpazīstamību ar lomu *[[NBC]]* seriālā *[[Third Watch]]* (1999—2001). 2005. gadā saņēmis ''Emmy'' balvu par lomu seriālā "Vils un Greisa", bet 2013. gadā — par lomu seriālā "Pagrīdes impērija". Piedalījies arī seriālos *[[Vinyl]]* (2016), *[[Mr. Robot]]* (2017, 2019), "Dzimuši policisti" (2010—2011), *[[Master of None]]* (2017), *[[Homecoming (seriāls)|Homecoming]]* (2018—2020), *[[Nine Perfect Strangers]]* (2021) un *[[The Watcher (seriāls)|The Watcher]]* (2022).

Piedalījies arī filmās *[[The Station Agent]]* (2003), *[[Happy Endings]]* (2005), "Ātrās ēdināšanas nācija" (*Fast Food Nation*, 2006), "Čūskas lidmašīnā" (*Snakes on a Plane*, 2006), "" (2009), "Rezerves policisti" (2010), *[[Win Win]]* (2011), "Jasmīnas stāsts" (2013), "Pārkers" (*Parker*, 2013), "Šefpavārs uz riteņiem" (2014), "Enija" (2014), "Spiegs" (2015), "Tētuku kari" (2015), "Džumandži: Laipni lūgti džungļos" (2017), "Es, Tonija" (2017), "Bruklina bez mātes" (*Motherless Brooklyn*, 2019), "Īrs" (2019), "Blondīne" (2022), *[[MaXXXine]]* (2024) un "Zilais mēness" (2025).

## Ārējās saites
Apģērbzinības

**Apģērbzinības** ir starpdisciplināra zinātņu nozare, kas pēta apģērbu, tā izgatavošanu, funkcijas, estētiku un nozīmi sabiedrībā. Tā ietver zināšanas par tekstilmateriāliem, apģērba konstruēšanu, dizainu, ražošanas tehnoloģijām, kā arī kultūras un sociālajiem aspektiem, kas saistīti ar apģērba lietošanu.

Apģērbzinības apvieno elementus no tekstiltehnoloģijas, dizaina, antropoloģijas un ekonomikas, analizējot apģērbu gan kā praktisku priekšmetu, gan kā identitātes un komunikācijas līdzekli. Nozare pēta arī modes attīstību, ilgtspējīgu ražošanu, patēriņa paradumus un apģērba ietekmi uz vidi.

Praktiskajā jomā apģērbzinības tiek pielietotas apģērbu projektēšanā, kvalitātes novērtēšanā, ražošanas procesu optimizācijā un izglītībā, sagatavojot speciālistus tekstila un apģērbu industrijai vai individuālā komersanta darbībai.

## Atsauces
Gruzdži

**Gruzdži** () ir miests Lietuvā, Šauļu apriņķa Šauļu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs 20 kilometrus uz ziemeļiem no Šauļiem. Tas ir vēsturisks tirdzniecības un amatniecības centrs ar raksturīgu radiālo plānojumu.

## Vēsture
Gruzdžu ciems vēstures avotos pirmo reizi minēti 1636. gadā. 18. gadsimtā apdzīvotā vieta kļuva par nozīmīgu muižas centru, kas piederēja Šauļu ekonomijai. 1795. gadā Krievijas ķeizariene Katrīna II Gruzdžu muižu uzdāvināja grāfam Platonam Zubovam, kura dzimtas valdīšanas laikā miests piedzīvoja saimniecisko uzplaukumu.

19. gadsimtā Gruzdži kļuva par nozīmīgu zirgaudzēšanas un amatniecības centru. Miests vēsturiski pazīstams arī ar savām podniecības tradīcijām (tā sauktā "Melnā keramika"), kas saglabājušās līdz mūsdienām. 19. gadsimta beigās Gruzdži bija viens no lielākajiem Šauļu apriņķa miestiem.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Gruzdžu Vissvētākās Jaunavas Marijas baznīca: monumentāla neogotikas stila sarkanu ķieģeļu baznīca, celta no 1896. līdz 1911. gadam. Tās ansamblī ietilpst arī iespaidīgs žogs un vārti.
* Gruzdžu muižas ansamblis: saglabājušās vairākas muižas ēkas, tostarp klētis un zirgu staļļi, kas celti klasicisma stilā.
* Pilsētas laukums: unikāls, plašs četrstūrains laukums, ap kuru koncentrēta vēsturiskā apbūve.
* Melnās keramikas darbnīca: vieta, kur joprojām tiek piekoptas tradicionālās žemaišu amatniecības metodes.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Gruzdžu ģimnāzija, bibliotēka, kultūras centrs un ambulance. Tāpat šeit atrodas Gruzdžu Lauksaimniecības skola, kurai ir senas tradīcijas reģiona speciālistu sagatavošanā. Cauri miestam ved autoceļš, kas savieno Šauļus ar Žagari un Latvijas robežu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Josvaiņi

**Josvaiņi** () ir miests Lietuvā, Kauņas apriņķa Ķēdaiņu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Miests atrodas Šušves upes krastā, Augšaitijas līdzenuma malā 10 kilometrus uz dienvidrietumiem no Ķēdaiņiem. .

## Vēsture
Josvaiņi vēstures avotos pirmo reizi minēti 14. gadsimta beigās kā nozīmīgs Lietuvas dižkunigaitijas cietoksnis cīņās pret Vācu ordeni. 16. gadsimtā Josvaiņi kļuva par karalisko muižu un ieguva miesta tiesības. 1792. gadā Lietuvas lielkņazs un Polijas karalis Staņislavs Poņatovskis Josvaiņiem apstiprināja Magdeburgas tiesības un piešķīra ģerboni.

Vēsturiski miests bija nozīmīgs tirdzniecības centrs ceļā starp Kauņu un Kēdaiņiem. 19. gadsimtā šeit aktīvi darbojās amatnieki, un miests bija pazīstams ar saviem gadatirgiem. Pēc Otrā pasaules kara Josvaiņi attīstījās kā vietējais lauksaimniecības un sabiedrisko pakalpojumu centrs.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Josvaiņu Visu Svēto baznīca: neogotikas stila mūra baznīca, celta no 1899. līdz 1903. gadam. Tā izceļas ar savu monumentālo siluetu un sakopto apkārtni.
* Josvaiņu pilskalns: atrodas Šušves krastā, liecinot par apdzīvotās vietas seno vēsturi un militāro nozīmi viduslaikos.
* Piemineklis Lietuvas neatkarībai: atrodas miesta centrālajā laukumā un ir veltīts 1918.—1920. gada brīvības cīņu dalībniekiem.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Josvaiņu ģimnāzija, bibliotēka, kultūras centrs, sociālās aprūpes centrs un ambulance. Cauri Josvaiņiem ved autoceļš, kas savieno Kēdaiņus ar Arjogalu (KK146). Pilsētiņa ir saglabājusi savu vēsturisko radiālo plānojumu, kas raksturīgs daudziem Lietuvas vecajiem miestiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
Dotnuva

**Dotnuva** () ir miests Lietuvā, Kauņas apriņķa Ķēdaiņu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Miests atrodas pie Dotnuveles upītes 10 kilometrus uz ziemeļrietumiem no Ķēdaiņiem un vēsturiski ir viens no nozīmīgākajiem Lietuvas lauksaimniecības zinātnes centriem.

## Vēsture
Dotnuva vēstures avotos pirmo reizi minēta 14. gadsimta vidū. 16. gadsimtā tā kļuva par muižas centru, bet 17. gadsimtā — par miestu. 1777. gadā Lietuvas lielkņazs un Polijas karalis Staņislavs Poņatovskis Dotnuvai piešķīra Magdeburgas tiesības un ģerboni.

1911. gadā netālu no miesta, bijušajā muižas centrā (tagadējā Akademijas ciemā), tika nodibināta viena no pirmajām lauksaimniecības skolām Lietuvā, kas vēlāk pārtapa par Lauksaimniecības akadēmiju. Padomju gados Dotnuva attīstījās kā selekcijas un sēklkopības stacijas centrs, kas ieguva starptautisku atpazīstamību.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Dotnuvas Kunga pasludināšanas Vissvētākās Jaunavas Marijas baznīca: vēlā baroka stila mūra baznīca, celta no 1773. līdz 1810. gadam. Baznīcas ansamblī ietilpst arī bijušais bernardiešu klosteris.
* Dotnuvas ebreju kapsēta: liecina par vēsturiski nozīmīgo ebreju kopienu miestā.
* Selekcijas stacijas ēku komplekss: atrodas miesta apkārtnē un ir nozīmīgs industriālā mantojuma objekts.

## Sabiedrība
Miestā darbojas pamatskola, bibliotēka, kultūras nams un pasts. Dotnuva ir nozīmīgs dzelzceļa mezgls līnijā Viļņa—Šauļi. Cauri miestam ved autoceļš, kas savieno Kēdaiņus ar Šauļiem (KK144).

## Atsauces

## Ārējās saites
Jaunrades nams JUNDA

**Jaunrades nams JUNDA** ir interešu izglītības iestāde Jelgavā, Latvijā, kas piedāvā bērniem un jauniešiem daudzveidīgas interešu izglītības un brīvā laika pavadīšanas iespējas.

## Vēsture
Jaunrades nams “Junda” dibināts 1989. gadā kā bērnu un jauniešu centrs. 2020. gadā tas pārdēvēts par jaunrades namu, vienlaikus pārceļoties uz rekonstruētām telpām Jelgavā.

## Darbība
Iestāde piedāvā vairāk nekā 40 interešu izglītības pulciņu un programmu dažādās jomās, tostarp mūzikā, dejā, teātrī, vizuālajā mākslā, tehnoloģijās un inženierzinātnēs. Tajās iesaistās plašs dalībnieku loks – no agrīna vecuma bērniem līdz jauniešiem. Galvenās vērtības – veicināt jauniešu zinātkāri, attīstīt radošumu un pilnveidot personības izaugsmi. 

Papildus ikdienas nodarbībām “Junda” organizē nometnes, projektus, konkursus un starptautiskās sadarbības aktivitātes, tostarp iesaistoties jaunatnes programmās un brīvprātīgajā darbā Eiropas līmenī. 

## Atsauces
Zilais mēness

**"Zilais mēness"** () ir 2025. gada ASV biogrāfiskā komēdijdrāma filma, kuras režisors ir Ričards Linkleters. Filmā galvenās lomas atveido Ītans Hoks, Mārgarita Kvellija, Bobijs Kanevāls un Endrū Skots.

Filma stāsta par dziesmu autoru Lorencu Hārtu, kurš pārdomā savu dzīvi sava bijušā kolēģa Ričarda Rodžersa jaunā mūzikla "Oklahoma!" pirmizrādes vakarā.

Filmas "Zilais mēness" pirmizrāde notika  75. Berlīnes Starptautiskajā kinofestivālā. Skots saņēma festivāla Sudraba lāča balvu par labāko otrā plāna lomu. Filmu nominēja 83. Zelta globusa balvai kategorijās "Labākais mūzikls vai kinokomēdija" un "Labākais aktieris mūziklā vai kinokomēdijā" (Hoks), kā arī 98. Kinoakadēmijas balvai kategorijās "Labākais aktieris galvenajā lomā" un "Labākais oriģinālscenārijs". Filma saņēma augstu kritiķu novērtējumu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Karmēlava

**Karmēlava** () ir miests Lietuvā, Kauņas apriņķa Kauņas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas Neres upes kreisajā krastā 14 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Kauņas. Dienvidos no miesta atrodas Kauņas starptautiskā lidosta.

## Vēsture
Karmēlava vēstures avotos pirmo reizi minēta 15. gadsimta beigās. 1521. gadā šeit tika uzcelta pirmā baznīca. Miests vēsturiski attīstījies kā nozīmīgs punkts pie tirdzniecības ceļa no Kauņas uz ziemeļaustrumiem. 1792. gadā Lietuvas lielkņazs un Polijas karalis Staņislavs Poņatovskis Karmēlavai piešķīra Magdeburgas tiesības un ģerboni.

Pēc Otrā pasaules kara Karmēlavai bija stratēģiska nozīme PSRS militārajā sistēmā, jo šeit atradās raķešu bāze. Mūsdienās pilsētiņas attīstība ir cieši saistīta ar Kauņas starptautisko lidostu, kas atrodas miesta dienvidu daļā, un blakus esošo Kauņas Brīvo ekonomisko zonu (BEZ).

## Arhitektūra un apskates objekti
* Karmēlavas Sv. Annas baznīca: sākotnējā koka baznīca tika nopostīta Otrā pasaules kara laikā. Pašreizējā mūra baznīca ir pārbūvēta un atjaunota 20. gadsimta beigās.
* Gastronomija: Karmēlava Lietuvā ir neformāli pazīstama kā "cepelīnu galvaspilsēta", jo šeit gar autoceļu A6 atrodas daudzas kafejnīcas, kas specializējas šī tradicionālā ēdiena gatavošanā.

## Infrastruktūra
Miestā darbojas Balīsa Burača vārdā nosauktā ģimnāzija, bibliotēka, pasts un kultūras nams. Pateicoties lidostas un loģistikas centru tuvumam, Karmēlava ir viena no ekonomiski aktīvākajām apdzīvotajām vietām Kauņas apkārtnē. Cauri miestam ved stratēģiski svarīgais autoceļš A6 (Kauņa—Zarasi—Daugavpils).

## Atsauces

## Ārējās saites
Žemaiču Naumieste

**Žemaiču Naumieste** () ir miests Lietuvā, Klaipēdas apriņķa Šilutes rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Miests atrodas Šustes un Šelmo upju satekā, vēsturiskajā Žemaitijas novadā 14 kilometrus uz austrumiem no Šilutes.

## Vēsture
Apdzīvotā vieta rakstos minēta kopš 14. gadsimta kā robežpunkts. 1779. gadā Lietuvas lielkņazs un Polijas karalis Staņislavs Poņatovskis Naumiestei piešķīra tirdzniecības privilēģijas un Magdeburgas tiesības kopā ar ģerboni. Pateicoties atrašanās vietai pie Prūsijas robežas, miests 19. gadsimtā kļuva par nozīmīgu tranzīta un tirdzniecības centru, kurā darbojās muita un plauka amatniecība.

Līdz Pirmajam pasaules karam Naumieste bija pazīstama ar savu etnisko un konfesionālo daudzveidību — šeit līdzās pastāvēja lietuviešu, ebreju un vācu kopienas. Pēc Lietuvas neatkarības atjaunošanas 1918. gadā miests tika pārdēvēts par Žemaiču Naumiesti, lai to atšķirtu no citas Naumiestes (tagadējās Kudirkas Naumiestes).

## Arhitektūra un apskates objekti
* Žemaiču Naumiestes Sv. Erceņģeļa Miķeļa baznīca: koka baznīca, celta 1792. gadā. Tā ir viens no vērtīgākajiem koka baroka arhitektūras paraugiem reģionā.
* Sinagoga: mūra celtne, kas celta 1816. gadā un liecina par kādreizējo plašo ebreju kopienu miestā.
* Evaņģēliski luteriskā baznīca: celta 1842. gadā, apkalpojot vietējo vācu un lietuviešu luterāņu draudzi.
* Etnogrāfijas muzejs: atrodas miesta centrā un iepazīstina ar robežreģiona vēsturi un sadzīvi.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Žemaiču Naumiestes ģimnāzija, bibliotēka, kultūras nams un ambulance. Miesta plānojums ir saglabājis vēsturisko radiālo struktūru ar plašu centrālo laukumu. Cauri Žemaiču Naumiestei ved autoceļš, kas savieno Šiluti ar Tauraģi (KK141).

## Atsauces

## Ārējās saites
Dovili

**Dovili** () ir miests Lietuvā, Klaipēdas apriņķa Klaipēdas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Miests atrodas Minijas upes kreisajā krastā 5 kilometrus uz dienvidrietumiem no Gargždiem un vēsturiski piederējis Mēmeles apgabalam.

## Vēsture
Dovili (*Dawillen*) vēstures avotos pirmo reizi minēti 17. gadsimtā. Līdz 1923. gadam miests bija Austrumprūsijas (Vācijas impērijas) sastāvā, un tā attīstību noteica atrašanās vieta tieši pie robežas ar Krievijas impērijas pakļautībā esošo Žemaitiju (Gargždiem).

19. gadsimta beigās Dovilos tika uzbūvēts dzelzceļa atzars no Klaipēdas, kas veicināja rūpniecības attīstību — šeit darbojās viena no lielākajām kaļķu un ķieģeļu rūpnīcām reģionā. Pēc Otrā pasaules kara apdzīvotā vieta attīstījās kā strādnieku ciemats, taču pēdējās desmitgadēs Dovili ir kļuvuši par populāru Klaipēdas un Gargždu piepilsētas dzīvojamo zonu.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Dovilu evaņģēliski luteriskā baznīca: celta 1862. gadā no sarkanajiem ķieģeļiem neogotikas stilā. Tā ir raksturīga Mazās Lietuvas arhitektūras paraugs.
* Dovilu pilskalns: saukts arī par Ģedeminu pilskalnu, atrodas Minijas krastā un liecina par seno baltu cilšu apmetnēm šajā apvidū.
* Vēsturiskās rūpnīcas drupas: liecības par miesta industriālo pagātni 19. un 20. gadsimta mijā.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Dovilu pamatskola, bibliotēka, kultūras nams un pasts. Cauri Doviliem ved autoceļš, kas savieno Klaipēdu ar Gargždiem (KK227). Pateicoties Minijas upes tuvumam un sakoptajai videi, pilsētiņa ir iecienīta vieta ūdens tūrisma un dabas mīļotājiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
Trīšķi

**Trīšķi** () ir miests Lietuvā, Telšu apriņķī, Telšu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs.  Miests atrodas pie Virvītes upes 25 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Telšiem Žemaitijas novadā.

## Vēsture
Trīšķi vēstures avotos pirmo reizi minēti 1538. gadā. 18. gadsimta otrajā pusē apdzīvotā vieta piedzīvoja uzplaukumu, un 1792. gadā Lietuvas lielkņazs un Polijas karalis Staņislavs Poņatovskis Trīšķiem piešķīra Magdeburgas tiesības un ģerboni. Vēsturiski miests piederēja valsts muižai un vēlāk nonāca privātīpašumā (Ģedraiču dzimtai).

19. gadsimtā Trīšķi kļuva par nozīmīgu tirdzniecības vietu pie stratēģiskā ceļa, kas savienoja Telšus ar Šauļiem. Miestā bija attīstīta amatniecība un darbojās plaša ebreju kopiena. Otrā pasaules kara laikā lielākā daļa vēsturiskās koka apbūves un ebreju kopiena tika iznīcināta. Padomju gados Trīšķi attīstījās kā vietējais lauksaimniecības un izglītības centrs.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Trīšķu Sv. Trīsvienības baznīca: unikāla koka baznīca, celta 1751. gadā. Tā ir viens no vērtīgākajiem un vecākajiem koka arhitektūras pieminekļiem Žemaitijā, kas saglabājusi baroka iezīmes.
* Trīšķu muižas klēts: viena no retajām saglabājušajām muižas ansambļa ēkām, celta no koka 19. gadsimta sākumā.
* Piemineklis Lietuvas neatkarībai: uzstādīts 1928. gadā par godu valsts desmitgadei, atjaunots pēc neatkarības atjaunošanas.
* Virvītes upes atsegumi: miesta apkārtnē atrodas gleznaini upes krasti, kas iekļauti dabas liegumu zonā.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Lazdīnu Pelēdas (*Lazdynų Pelėda*) vārdā nosauktā vidusskola, bibliotēka, kultūras nams un ambulance. Trīšķi atrodas netālu no dzelzceļa līnijas Šauļi—Klaipēda. Cauri miestam ved autoceļš KK194.

## Atsauces

## Ārējās saites
25. gadsimts

**25. gadsimts**, arī ** gadsimts**, būs gadsimts, kurš pēc Gregora kalendāra sāksies mūsu ēras  un beigsies . Tas būs piektais gadsimts mūsu ēras trešajā tūkstošgadē.

## Gaidāmie notikumi

* 2425. gads — Beigsies ikgadējais finansējuma pieaugums 325 ASV dolāru apmērā uz vienu skolēnu Viskonsinas publiskajās skolās, kas sākās 2023. gadā.
* 2439. gads — NASA 2008. gadā pārraidītā ziņa "Across the Universe" sasniegs Polārzvaigzni.

## Atsauces
Kretingale

**Kretingale** () ir miests Lietuvā, Klaipēdas apriņķa Klaipēdas rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Miests atrodas Akmenas (Danes) upes krastā 14 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Klaipēdas un 7 kilometrus uz dienvidiem no Kretingas.

## Vēsture
Kretingale vēstures avotos pirmo reizi minēta 1253. gadā. Gadsimtu gaitā tā veidojusies kā nozīmīga apdzīvota vieta pie robežas starp Prūsiju un Lietuvas dižkunigaitiju. Līdz 1923. gadam tā bija Vācijas impērijas sastāvā (Mēmeles apgabalā), kas noteica tās arhitektonisko seju un iedzīvotāju konfesionālo sastāvu.

19. gadsimta otrajā pusē caur Kretingali tika izbūvēta stratēģiski svarīgās dzelzceļa līnijas Klaipēda—Tilzīte atzars līdz Bajoriem, kas veicināja miesta izaugsmi. Padomju gados šeit darbojās liels padomju saimniecības centrs un attīstījās pārtikas rūpniecība (gaļas pārstrāde). Mūsdienās Kretingale ir kļuvusi par pievilcīgu dzīvesvietu Klaipēdas tuvumā.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Kretingales evaņģēliski luteriskā baznīca: celta 1741. gadā no laukakmeņiem un ķieģeļiem. Tā ir viena no vecākajām un raksturīgākajām Mazās Lietuvas baznīcām reģionā.
* Akmenas (Danes) ieleja: gleznaina upes ieleja miesta apkārtnē, kas ir iecienīta atpūtas vieta.
* Vēsturiskā dzelzceļa stacijas ēka: raksturīga 19. gadsimta beigu vācu industriālās arhitektūras paraugs.

## Sabiedrība
Miestā darbojas pamatskola, bibliotēka, kultūras nams un pasts. Kretingale ir nozīmīgs transporta mezgls — to šķērso gan dzelzceļa līnija, gan autoceļš KK168 (Klaipēda—Kretinga). Miesta ekonomika mūsdienās ir saistīta ar lauksaimniecību, pārtikas ražošanu un pakalpojumiem piepilsētas iedzīvotājiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
Kuži

**Kuži** () ir miests Lietuvā, Šauļu apriņķa Šauļu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs 12 kilometrus uz ziemeļrietumiem no Šauļiem. Miests atrodas pie stratēģiski nozīmīgās maģistrāles A11 (Šauļi—Palanga).

## Vēsture
Kuži vēstures avotos pirmo reizi minēti 17. gadsimta vidū. 1653. gadā šeit tika uzcelta pirmā koka baznīca. Miesta izaugsmi 19. gadsimta otrajā pusē veicināja dzelzceļa līnijas Liepāja—Romni izbūve, kas gāja cauri apdzīvotajai vietai.

Otrā pasaules kara laikā Kuži atradās intensīvas karadarbības zonā un tika gandrīz pilnībā nopostīti. Pēc kara miests tika pārbūvēts, kļūstot par vietējās padomju saimniecības centru. 1990. gadu administratīvajā reformā Kužiem tika apstiprināts mūsdienu miesta statuss un ģerbonis, kurā attēlotas trīs zirga galvas.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Kužu Vissvētākās Jaunavas Marijas dzimšanas baznīca: mūsdienīga mūra baznīca, celta 1946. gadā iepriekšējās, karā nopostītās baznīcas vietā.
* Kužu dzelzceļa stacija: vēsturiska stacija dzelzceļa līnijā Šauļi—Kretinga.
* Piemiņas vietas: miesta apkārtnē atrodas piemiņas zīmes Otrā pasaules kara upuriem un Lietuvas partizāniem.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Kužu vidusskola, bibliotēka, kultūras nams un ambulance. Kuži ir kļuvuši par populāru dzīvesvietu cilvēkiem, kuri strādā Šauļos.

## Atsauces

## Ārējās saites
Veiveri

**Veiveri** () ir miests Lietuvā, Kauņas apriņķa Prienu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas 18 kilometrus uz dienvidrietumiem no Kauņas stratēģiski izdevīgā vietā pie senā pasta ceļa, kas savienoja Kauņu ar Marijampoli.

## Vēsture
Veiveri vēstures avotos pirmo reizi minēti 18. gadsimta vidū. 1812. gadā caur Veiveriem atkāpās Napoleona armija. Miesta straujāka attīstība sākās 19. gadsimta pirmajā pusē, kad šeit tika izveidota pasta stacija pie Pēterburgas—Varšavas lielceļa.

No 1866. līdz 1914. gadam Veiveros darbojās skolotāju seminārs, kas bija vienīgā lietuviešu pedagogu sagatavošanas iestāde Suvalkijas reģionā. Semināram bija izšķiroša nozīme lietuviešu nacionālās inteliģences veidošanā. Pēc Otrā pasaules kara Veiveru apkārtnē aktīvi darbojās Lietuvas partizāni ("Tauras" vienība), un miests kļuva par simbolisku pretošanās kustības piemiņas vietu.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Veiveru Sv. Ludviga baznīca: neorenesanses stila mūra baznīca, celta 1853. gadā. Tā izceļas ar savu balto fasādi un sakopto dārzu.
* Veiveru skolotāju semināra ēka: arhitektūras piemineklis, kurā mūsdienās darbojas Antana Kučiņģa vārdā nosauktā mākslas skola.
* Sāpju kalniņš (*Skausmo kalnelis*): unikāls memoriāls ansamblis miesta nomalē, kas veltīts represētajiem un kritušajiem Lietuvas partizāniem. Šeit uzstādīti daudzi piemiņas krusti un akmens tēli.
* Vēsturiskā pasta stacija: saglabājusies kā liecība par miesta nozīmi 19. gadsimta transporta sistēmā.

## Sabiedrība
Miestā darbojas Toma Žilinska vārdā nosauktā ģimnāzija, bibliotēka, kultūras nams un ambulance. Pateicoties atrašanās vietai pie lielceļa A5 (*Via Baltica*), Veiveri ir kļuvuši par aktīvu piepilsētas centru ar attīstītu pakalpojumu sfēru un pieaugošu iedzīvotāju skaitu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Miloslavs Skoržepa

**Miloslavs Skoržepa** (dzimis  Kutna Horā, Austroungārijā (mūsdienu Čehijas teritorijā), miris  Prāgā) bija čehu pedagogs un bērnu psihologs, kuru nacisti sodīja ar nāvi par pretestību Čehoslovākijas okupācijai.

## Dzīvesgājums
Miloslavs Skoržepa dzimis 1895. gada 24. februārī grozu darinātāja Antonīna Skoržepas un viņa sievas Helēnas, dzimušas Malinovas, ģimenē. No 1910. līdz 1914. gadam viņš mācījās Gustava Ādolfa Lindnera skolotāju institūtā Kutna Horā. Strādāja par skolotāju Dolni Krupā, Horni Krupā, Veseli Zdarā, bet no 1922. gada Skoržepa Havlīčkūvbrodas (tolaik Nemeckibrodas) pilsētas zēnu pamatskolā un no 1935. gada par skolu inspektoru Roudnicē pie Labas un Prāgā. Laikā no 1925. līdz 1929. gadam viņš devās vairākos mācību braucienos uz Londonu, Parīzi un Ženēvu.1928. gadā viņš kļuva par žurnālu *Školské reformy* un *Školská správa* redaktoru, strādāja arī par žurnāla *Komenský* līdzredaktoru un izdevniecības *Dědictví Komenského* priekšsēdētāju. Bija Izglītības un tautas izglītības ministrijas ekspertu komisijas loceklis. Viņa daudzās publikācijas koncentrējās uz bērnu morālās, pilsoniskās un no 1920. gadu otrās puses arī seksuālās audzināšanas tēmu, iestājās par izglītības modernizāciju, lauku skolu uzlabošanu un augstākās izglītības pieejamību apdāvinātiem bērniem no nabadzīgām ģimenēm. Īpašu ievērību izpelnījās viņa 1928. gada darbs *Puberta*. Pēc Čehoslovākijas okupācijas viņš kritizēja vācu darbības un piedalījās pretošanās kustībā. Arestu vilnī pēc Heidriha slepkavības Gestapo viņu arestēja un 1942. gada 15. jūnijā sodīja ar nāvi Kobilisu šautuvē.

1946. gadā apbalvots ar Čehoslovākijas Kara krustu. 1988. gadā par viņu izdota Natašas Mazačovas sarakstīta grāmata.

Privātajā dzīvē mīlēja spēlēt vairākus mūzikas instrumentus un nodarboties ar fizkultūru, bija divi bērni.

## Darbi

* *Úvod do přirozené morálky* ("Ievads dabiskajā morālē", 1922)
* *Příručka občanské nauky a výchovy pro školy občanské a vyšší stupeň škol lidových I—II*, ("Pilsoniskās audzināšanas rokasgrāmata pilsoniskajām skolām un augstākiem tautas skolu līmeņiem I—II", 1923)
* *Výchova mravní a občanská ve škole národní*, ("Morālā un pilsoniskā audzināšana tautskolā", 1924)
* *Povídky pro mládež k nauce mravní a občanské* ("Stāsti jauniešiem par morālo un pilsonisko audzināšanu", 1924)
* *Cestou světla*, ("Gaismas ceļš", 1925)
* *Puberta* ("Pubertāte", 1928, 1940)
* *Náš dorost, jeho dospívání a výchova*, ("Mūsu jaunatne, tās pusaudža gadi un izglītība", 1930)
* *Jak se přetěžují děti*, ("Kā bērni sevi pārpūlē", 1931)
* *Pohlavní výchova naší mládeže*, ("Mūsu jaunatnes seksuālā audzināšana", 1932)
* *O sebevzdělávání*, ("Par pašizglītošanos", 1933)
* *Ideologie učitelského povolání*, ("Skolotāja profesijas ideoloģija", 1936)
* *Výchova k obraně míru*, ("Izglītība miera aizsardzībai", 1938)

## Atsauces

## Ārējās saites
Aukštadvare

**Aukštadvare** () ir miests Lietuvā, Viļņas apriņķa Traķu rajona pašvaldībā, seņūnijas centrs. Atrodas Verknes upes augštecē, 30 kilometrus uz rietumiem no Traķiem, pie maģistrāles A16 (Viļņa—Prienai—Marijampole).

## Vēsture
Aukštadvare rakstos pirmo reizi minēta 15. gadsimta sākumā kā dižkunigaišu muiža. 1569. gadā Polijas karalis un Lietuvas dižkunigaitis Sigismunds II Augusts piešķīra Aukštadvarei miesta tiesības. Miests vēsturiski piederējis ietekmīgajām Malecku un vēlāk Maļevsku dzimtām.

Padomju periodā Aukštadvare bija dārzkopības padomju saimniecības centrs, kas specializējās augļkopībā un stādu audzēšanā. 2008. gadā miestam tika apstiprināts savs ģerbonis, kurā attēlota vēsturiskā muižas pils un divi foreļu tēli, simbolizējot vietējo zivkopības tradīciju.

## Arhitektūra un apskates objekti
* Aukštadvares Kristus Apskaidrošanās baznīca: celta no 1907. līdz 1913. gadam neogotikas un neorenesanses stilā.
* Dominikāņu klostera ansamblis: dibināts 17. gadsimtā, tajā ietilpst Sv. Dominika baznīca (tagad restaurēta).
* Maļevsku muižas pils: 19. gadsimta klasicisma stila celtne, kuru ieskauj vēsturisks parks. Parkā atrodas slavenais "Ādama Mickēviča ozols", zem kura dzejnieks mēdzis atpūsties.
* Vella bedre (*Velnio duobė*): 40 metru dziļa piltuvveida ieplaka netālu no miesta, kas ir viens no unikālākajiem ģeoloģiskajiem objektiem Lietuvā (iespējams, meteorīta krāteris vai termokarsta veidojums).
* Kartavu kalns: vēsturisks pilskalns Verknē upes krastā.

## Sabiedrība un dabu
Miests ir Aukštadvares reģionālā parka centrs. Šeit darbojas Aukštadvares ģimnāzija, bibliotēka, pasts un kultūras nams. Pateicoties gleznainajai apkārtnei ar daudziem ezeriem, Aukštadvare ir populārs tūrisma un atpūtas galamērķis. Saimnieciski pilsētiņa joprojām ir saistīta ar lauksaimniecību un zivkopību (foreļu audzēšanu).

## Atsauces

## Ārējās saites

* Traķu rajona pašvaldības vietne
Galeomatīdas

**Galeomatīdas** (*Galeommatida*) ir kosmopolītiska gliemeņu kārta. Šo kārtu 2019. gadā izveidoja amerikāņu speciālisti Sāra Lemera, Rīdigers Bīlers un Gonsalo Giribets, pamatojoties uz molekulārās filoģenētikas pētījumu rezultātiem. Ģeohronoloģiski galeomatīdas ir zināmas no paleocēna līdz mūsdienām.

## Sistemātika
Galeomatoideju dalījums dzimtās:
* kārta: ***Galeommatoidea*** Lemer, Bieler & Giribet, 2019
:* virsdzimta: *[[Galeommatoidea]]* J.E. Gray, 1840
::* dzimta: *[[Basterotiidae]]* Cossmann, 1909
::* dzimta: *[[Galeommatidae]]* J.E. Gray, 1840
::* dzimta: *[[Lasaeidae]]* J.E. Gray, 1842

## Atsauces