Baltistāna

**Baltistāna** (, ), pazīstama arī kā **Baltijula** vai **Mazā Tibeta**, ir augstkalnu reģions Pakistānas okupētajā Gilgitas-Baltistānas teritorijā un ir ziemeļu daļa no Kašmīras reģiona, kas kopš 1947. gada ir bijis strīda objekts starp Indiju un Pakistānu. Tas atrodas netālu no Karakoruma kalniem (uz dienvidiem no K2 smailes) un robežojas ar Gilgitas apriņķi rietumos, Ķīnas Siņdzjanu ziemeļos, Indijas pārvaldīto Ladākhu dienvidaustrumos un Indijas pārvaldīto Kašmīras ieleju dienvidrietumos. Reģiona vidējais augstums virs jūras līmeņa pārsniedz 3350 metrus. Lielākā daļa Baltistānas administratīvi ietilpst Gilgitas-Baltistānas teritorijas Baltistānas apriņķī. Administratīvais centrs — Skardu.

Pirms Britu Indijas sadalīšanas 1947. gadā Baltistāna bija daļa no Džammu un Kašmiras kņazistes, ko 1840. gadā iekaroja Gulaba Singha armija. Baltistāna un Ladākha tika kopīgi pārvaldītas viena štata *vazarata* (rajona) pakļautībā. Šajā iekārtojumā reģions saglabāja savu identitāti kā Skardu iecirknis (tehsils*)*, bet pārējie divi apgabala tehsili bija Kargila un Leha. Pēc tam, kad Hari Singhs, pēdējais Džammu un Kašmīras maharadža, 1947. gadā pievienojās Indijas Domīnijai, "Gilgitas skauti" — vietējo iedzīvotāju vienība britu pakļautībā — gāza vietējo gubernatoru Gilgitā un pēc tam 1947.—1948. gada Indijas-Pakistānas kara laikā iekaroja visu reģionu Pakistānai. Čorbatas ieleja, kas ģeogrāfiski atrodas Baltistānas reģionā, tika faktiski sadalīta, kad 1971. gada Indijas-Pakistānas kara laikā Indija ieņēma tās četrus ciematus (viens no tiem, Bogdanga, jau kopš 1947. gada bija Indijas kontrolē) un iekļāva tos bijušajā Džammu un Kašmiras štatā (tagad Ladākhā).

Reģionu galvenokārt apdzīvo balti — lielākoties musulmaņu etniskā grupa ar tibetiešu izcelsmi. Baltistāna ir stratēģiski nozīmīga gan Pakistānai, gan Indijai; šajā reģionā līdz ar citām sadursmēm notika arī Siačenas konflikts un Kargilas karš.
alt=Three smiling young boys, with trees and a mountain in the background|thumb|Baltu bērni no Šigaras ielejas

## Etimoloģija
Tāpat kā citos islāma reģionos netālu no Indijas subkontinenta, nosaukums Baltistāna, visticamāk, ir radies, pievienojot persiešu galotni *-istan* baltu tautas nosaukumam, kas šeit dzīvoja pirms islāma iekarojumiem.

## Ģeogrāfija
thumb|300x300px|Baltistāna tumši zaļā krāsā Gilgitas Baltistānā
alt=Valley town seen from above|thumb|Skardu, Baltistānas galvaspilsēta
1911. gada Britu enciklopēdijā Baltistāna tiek raksturota kā Tibetas rietumu galējais nostūris, kura dabiskās robežas ir Indas upe no tās straujā dienvidu līkuma ap kartes punktu 35,86°N 74,72°E un kalni ziemeļos un rietumos. Šīs ģeogrāfiskās iezīmes nošķir tibetiešu iedzīvotāju daļu no indoāriešu ciltīm rietumos. Musulmaņu rakstnieki ap 16. gadsimtu dēvē Baltistānu par "Mazo Tibetu" un Ladākhu par "Lielo Tibetu", uzsverot to etnoloģisko tuvību. Saskaņā ar Ahmada Hasana Dani rakstīto, Baltistāna plešas augšup no Indas upes un to no Ladākhas atdala Siačenas ledājs. Tajā ietilpst Indas ieleja un Šjokas upes lejtece.

Baltistāna ir klinšaina augstu kalnu masa, kurā dominējošais iezis ir gneiss. Ziemeļos atrodas Baltoro ledājs, viens no garākajiem ledājiem ārpus polārajiem reģioniem, 56 km garš, atrodas starp divām grēdām, kuru augstākās virsotnes dienvidos ir 7600 un ziemeļos 8615 m.

Indas upe plūst šaurā aizā, paplašinās pēc Šjokas upes ieteces (35,23°N 75,92°E). Pēc tam tā veido 32 kilometrus garu pusmēness formas līdzenumu, kura platums ir no 2 līdz 8 kilometriem. Galvenās apdzīvojamās ielejas — Harmangas, Haplu, Skardu, Šigaras un Rondu, atrodas gar attiecīgo upju gultnēm.

Čalunhas ciems, kas tagad atrodas Indijas Lehas apgabalā, tradicionāli tiek uzskatīts par Baltistānas vistālāk dienvidos esošo vietu, norobežojot to no Ladākhas Nubras reģiona. Tradicionālo Baltistānas un Ladākhas robežu līdztekus Nubras ielejai 19. gadsimta sākumā nostiprināja Haplu valdītājs, savukārt robeža gar Suru ieleju tika noteikta Ghargurdo, starp Ganokas un Garkonas ciemiem, 17. gadsimtā pēc kaujas starp baltu karali Ali Šerhanu Ančanu un Ladākhas karali (gjalpo) Džamjangu Namgjalu. Šeit joprojām ir atrodamas vairāku sargtorņu drupas, ko kopīgi apsargāja abas karaļvalstis. Daži Harmangas ciemati, piemēram, Hardasa un Karkiču Suru upes ielejā, pēc Pirmā Kašmiras kara palika Kargilas sastāvā. Tie iezīmē bijušo Baltistānas dienvidu robežu, un tos joprojām apdzīvo etniskie balti.

## Administrācija
Baltistāna ir viena no trim Gilgitas-Baltistānas divīzijām (apriņķiem) ar platību ap 30 000 km², lai gan vēsturiskā novada platība ir lielāka. Baltistānas divīziju pārvalda valdībai tieši pakļauto Pakistānas Centrālo pārvaldes dienestu administratīvā dienesta grupa.

### Ielejas un rajoni

Lai gan Čorbatas ieleja ir daļa no Baltistānas, tā pēc teritoriālās apmaiņas 1972. gada Simlas līguma ietvaros *[[de facto]]* tika sadalīta starp Pakistānu un Indiju.

## Vēsture

### Izcelsme
Pirms civilizācijas attīstīšanās Haplu caur Čorbatas ieleju ienāca tibetiešu hampu cilts, bet dardu ciltis ieradās Baltistānā caur Rondu ieleju no Gilgitas, un šīs grupas galu galā apmetās blakus viens otrai, kā rezultātā izveidojās baltu tauta.
alt=Drawing of lakes surrounded by mountains|left|thumb|Skardu 1800. gadā
Mūsdienās Harmangas un Austrumhaplu iedzīvotājiem vairāk ir tibetiešu iezīmes, bet Skardu, Šigaras un Rietumhaplu ciematu iedzīvotāji ir dardi. Uzskata, ka baltu tauta sākumā atradās Tibetas antīkās karalistes Džandžunas ietekmes sfērā. Baltistānu 686. gadā kontrolēja Tibetas karalis. Tibetas kultūras ietekmē budismam radniecīgie bonu ticīgie un animisti balti sāka pieņemt tibetiešu budismu. Tika celti reliģiski objekti un lamām bija svarīga loma baltu dzīvē.

Gadsimtiem ilgi Baltistāna sastāvēja no mazām, neatkarīgām ieleju valstīm, kuras vienoja tās valdnieku (radžu) asinsradniecība, tirdzniecība, kopīgi uzskati, kā arī kultūras un valodas saites. Baltistāna bija pazīstama kā Mazā Tibeta, un nosaukums tika paplašināts, iekļaujot arī Ladākhu. Vēlāk Ladākha kļuva pazīstama kā Lielā Tibeta. Vietēji Baltistāna ir pazīstama kā Baltijula ("baltu zeme"), un Ladākha un Baltistāna kopā saucas Marjula ("sarkanā zeme").

### Viduslaiku un agrīno jauno laiku vēsture
Viduslaiku Baltistāna bija sadalīta trīs galvenajās karaļvalstīs: Skardu, Šigaras un Haplu. Makponu dinastija, kas valdīja no Skardu, vēlāk nodibināja arī blakus atzarus Kartakšo (Harmangā) un Rondu.

14. gadsimtā musulmaņu misionāri no Kašmīras šķērsoja Baltistānas kalnaino apvidu, lai izplatītu islāmu. Nūrbakši skolas sūfiju ordenis tālāk izplatīja ticību Baltistānā, un līdz 17. gadsimta beigām islāms kļuva dominējošs. Laika gaitā liels skaits cilvēku pievērsās arī šiītu islāmam, un daži pievērsās sunnītu islāmam.

1190. gadā Skardu dzimušais Ibrahims Šahs (1190.—1220. gads) nodibināja Skardu Makponu dinastiju. Šī karaliskā ģimene valdīja pār Baltistānu aptuveni 700 gadus. Makponu dinastijas karaļi paplašināja Baltistānas robežas līdz Gilgitas novadam, Čitralai un Ladākhai. 16. gadsimta beigās un 17. gadsimta sākumā Skardu Makponu valdnieki paplašināja savu karalisti, iekļaujot Šigaru, Astoru, Rondu un Kartakšu. Vislielākais valdnieks šajā periodā bija Ali Šerhans, pazīstams kā "Ančans" jeb "Lielais". Pēc tam, kad 1586. gadā Moguli iekaroja Kašmīru, Ančana vectēva Ghāzī Mīra valdīšanas laikā starp Moguliem un Baltistānas Makponu valdniekiem izveidojās diplomātiskās attiecības. Uz Mogulu galmu tika nosūtīta baltu princese, un saskaņā ar vietējo tradīciju Mogulu princese tika nosūtīta arī uz Skardu un Mandokā uzcēla Mogulu stila fortu. Ap 1595. gadu Mogulu vēsturnieks Abul-Fazls rakstīja, ka Kašmirā tolaik importēja zīdtārpiņu olas zīdkopībai no Gilgitas un Baltistānas.
alt=Village nestled in a mountain valley|thumb|Tipisks baltu ciems
Harmanga nonāca Namgjalu karaliskās ģimenes pakļautībā un izveidoja ciešas attiecības ar Ladākhu, kad Ladākhas radža Džamjans Mangjals uzbruka Kargilas kņazistēm. Mangjals iznīcināja Skardu garnizonu pie Harbu un nogalināja vairākus sīkus musulmaņu valdniekus Purikas (Kargilas) kņazistēs. Haplu un Šigaras radža Ali Šerhans Ančans ar spēcīgu armiju devās caur Marolu. Apejot Ladākhas armiju, viņš ieņēma Lehu (Ladākhas galvaspilsētu), un Ladākhas radža tika sagūstīts.

Ali Šerhans Ančans iekļāva Gilgitu un Čitralu savā Baltistānas karalistē, kas, kā tolaik minēts, bijusi plaukstoša valsts. Ieleja no Hepčnes līdz Kačurai bija līdzena un auglīga, ar bagātīgiem augļu kokiem; arī smilšainais tuksnesis, kas tagad stiepjas no Sundusas līdz Skardu lidostai, bija plaukstoša vieta. Taču vēlāk Skardu tik tikko bija atguvusies no Ančana nāves radītā šoka, kad tā cieta smagos plūdos.

Pēc Ančana nāves 1633. gadā Makponu valsts vara pagrima, jo viņa trīs dēli cīnījās savā starpā. Viens no viņiem, Ādams Hans, bija aizbēdzis uz Kašmīru un pēc tam meklēja patvērumu pie Mogulu imperatora Džahāngīra, kamēr Ančans vēl bija dzīvs. 1637. gadā Ādams pavadīja Mogulu ekspedīciju uz Baltistānu, kuru vadīja Zafars Hans. Ādama vecākais brālis (un sāncensis) Abdāls tika sagūstīts, un Zafars Hans pasludināja Mogulu valdīšanu pār Baltistānu. Tomēr, iestājoties ziemai, Zafars steigšus izveda savus karaspēkus no Baltistānas un iecēla vienu no Abdāla partizāniem pārvaldīt teritoriju viņa vārdā, kas satrauca Mogulu imperatoru Šahu Džahānu . Tomēr galu galā Ādams Hans pārņēma kontroli pār Baltistānu. Gan viņš, gan viņa pēctecis Murāds Hans atzina Mogulu augstāko varu.

Haplu karaliste, iespējams, radās ap 10. gadsimtu pēc Tibetas impērijas sabrukuma. Tās valdošā dinastija bija pazīstama kā Jabgu dinastija, pēc tjurku titula jabghu. Vietējie iedzīvotāji bija budisti līdz aptuveni 14. gadsimtam, kad Sejīdam Ali Hamadānī tiek piedēvēta islāma izplatīšana reģionā. 17. gadsimta sākumā Skardu Ali Šerhana Ančana vadībā iekaroja Haplu. Turpmāk to pārvaldīja gubernators jeb harpons, ko iecēla Skardu valdnieks. Pēdējais harpons bija Julehins Karīms, kurš pārvaldīja Haplu no 1820. līdz 1840. gadam, kad to iekaroja Dogru dinastijas karavadonis Zorāvars Singhs.

alt=Drawing of a bearded man holding a rifle|thumb|Ahmeds Šahs, pēdējais Makponu karalis pirms 1840. gada Dogras iebrukuma
Oficiālais Mogulu vēsturnieks Abduls Hamids Lahori savā 1638. gada ierakstā atstāja Baltistānas aprakstu. Viņš rakstīja, ka Baltistānā ir 22 pargānas (nelielas administratīvas vienības) un 37 forti. Tās šaurās kalnu ielejas varēja nodrošināt tikai ierobežotu lauksaimniecību, galvenokārt kviešu un miežu audzēšanu; vietējā klimatā auga arī daži augļi. No upju smiltīm nelielā daudzumā tika izskalots diezgan zemas kvalitātes zelts — gadā savāca ap 2000 tolu (aptuveni 9,5 kg).

1840. gadā reģionu pakļāva Džammu pavalsts Dogru dinastijas valdnieki Sikhu impērijas pakļautībā. 2009. gada 29. augustā Pakistānas valdība paziņoja par Gilgitas-Baltistānas, provinces līmeņa autonoma reģiona, izveidi ar Gilgitu kā galvaspilsētu un Skardu kā lielāko pilsētu.

## Tūrisms
alt=Glacier surrounded by mountains, seen from the air|thumb|Baltoro ledājs; ar 62 km garumu tas ir viens no garākajiem alpīnajiem ledājiem uz Zemes. <sup class="noprint Inline-Template Template-Fact" style="white-space:nowrap;">&#x5D;</sup>
Skardu ir vairāki tūristu kūrorti un daudzas ainavas, tostarp līdzenumi, kalni un kalnu ieleju ezeri. Deosai līdzenums, Satparas ezers un Bašo arī uzņem tūristus. Uz ziemeļiem no Skardu atrodas Šigaras ieleja, kurā ir līdzenumi, pārgājienu takas, virsotnes un kempinga vietas. Citas ielejas Baltistānas reģionā ir Haplu, Rondu, Kačuras ezers un Harmanga.

### Ledāji
Baltistānā atrodas lielākā kalnu grupu pasaulē un lielākajie ledāji ārpus polārajiem reģioniem. No Indijas, Tibetas un Nepālas šajā reģionā ievirzās Himalaji, un uz ziemeļiem no tiem atrodas Karakoruma kalnu grēda. Abas kalnu grēdas stiepjas ziemeļrietumu virzienā, un tās atdala Indas upe. Gar Indu un tās pietekām ir daudz ieleju. Ledāju vidū ir Baltoro ledājs, Biafo ledājs, Siačenas ledājs, Trango ledājs un Godvina-Ostenas ledājs .

### Alpīnisms
alt=Jagged peak|thumb|Lailas virsotne Hušes ielejā
Baltistānā atrodas vairāk nekā 20 virsotnes, kuru augstums pārsniedz 6100 metru, tostarp K2 (otrais augstākais kalns uz Zemes) Citas labi zināmas virsotnes ir Mašerbrums (pazīstams arī kā K1), Brodpīks, Hidenpīks, Gašerbrums II, Gašerbrums IV un Čogolisa (Haplu ielejā). Šajās virsotnēs ir uzkāpts:

## Demogrāfiskie dati
2017. gadā reģiona iedzīvotāju skaits bija aptuveni 303 214. Tie ir etnisko grupu sajaukums, galvenokārt balti un tibetieši. Daži kašmīrieši apmetās Skardu, nodarbojoties ar lauksaimniecību un kokapstrādi.

## Reliģija
alt=Chinese-style mosque with enclosed porch and speakers|thumb|Čakčana mošeja Haplu
Pirms islāma ienākšanas Baltistānā galvenās reliģijas bija animisms, Tibetas budisms un bonisms (mazākā mērā). Budisma pirmsākumi meklējami pirms Tibetas impērijas izveidošanās reģionā 7. gadsimtā. Reģionā ir vairākas saglabājušās budistu arheoloģiskās vietas. Starp tām ir Manthalas Budas klints, Budas klints reljefs Manthalas ciemata nomalē (netālu no Skardu) un Hunzas svētā klints. Netālu atrodas bijušās budistu patversmju vietas.

Islāmu Baltistānā 16. un 17. gadsimtā atveda sūfiju misionāri, un lielākā daļa iedzīvotāju pievērsās to sludinātajam nūrbakši islāmam. Sludinātāji bija Kubravijas sūfiju ordeņa sekotāji. Mūsdienās lielākā daļa nūrbakši musulmaņu dzīvo Ghančē.

## Fauna
alt=Two large, furry rodents resting on the ground|thumb|250x250px|Zelta murkšķi Deosai nacionālajā parkā
Baltistānai ir šādam reģionam bagāta dzīvnieku pasaule. Deosai nacionālais parks reģiona dienvidu daļā ir plēsēju dzīvotne, jo tajā ir liela medījumu populācija. Mājdzīvnieku vidū ir jaki (tostarp jaku hibrīdi), liellopi, aitas, kazas, zirgi un ēzeļi. Savvaļas dzīvnieku vidū ir dažādas kalnu kazas, muskusbrieži, sniega leopardi, brūnie un melnie lāči, šakāļi, lapsas, vilki un murkšķi .

## Kultūra

### Baltu mūzika un māksla
Saskaņā ar baltu folkloru, Mogulu princese Gula Hatūna (Baltistānā pazīstama kā Mindoka Gjalmo — Ziedu karaliene) atveda uz šo reģionu mūziķus un amatniekus, kuri viņas aizgādībā izplatīja Mogulu mūziku un mākslu. Attīstīta ir arī deju kultūra.

### Arhitektūra
Baltu arhitektūrā ir jūtama tibetiešu un mogulu ietekme, un tās sakrālā arhitektūra atspoguļo budisma atstāto ietekmi uz reģionu. Budistu stila sienu gleznojumus var redzēt fortos un Nūrbakši hankās, tostarp Čakčana mošejā Haplu, Amburika mošejā Šigarā, Haplu, Šigaras un Skardu fortos.

### Polo
alt=Drawing of polo ponies galloping|thumb|Polo spēle Skardu ap 1820. gadu, no Godfrija Viņja darba "''Ceļojumi pa Kašmiru, Ladaku, Iskardo, valstīm, kas robežojas ar Indas kalnu grēdu, un Himalajiem, uz ziemeļiem no Pandžabas".''
Polo ir populārs Baltistānā un Karakoruma reģions ir tā dzimtene, tur to spēlē vismaz kopš 15.—16. gadsimta. Makponas valdnieks Ali Šerhans Ančans ieviesa spēli citās ielejās savu iekarojumu laikā ārpus Gilgitas un Čitrālas. Angļu vārds polo ir atvasināts no baltu valodas vārda *polo*, kas apzīmē bumbu, ko izmanto polo spēlē. Pašu polo spēli sauc par *Hrthapolo,* kas baltu valodā nozīmē jāšanas spēli ar bumbu.

## Mediji
Pakistānas Apraides korporācijai PBC Haplu ir radio un televīzijas stacija ar retranslatoriem, kas pārraida vietējās programmas, un ir arī vairāki privāti ziņu avoti. “*Daily K2”* ir laikraksts urdu valodā, kas tiek izdots Skardu un ir drukāto mediju pionieris Gilgitā-Baltistānā. *“Bad-e-Shimal”* pretendē uz lielāko dienas avīzes tirāžu Gilgitā un Baltistānā.

## Atsauces

## Ārējās saites