Raivavae

**Raivavae** (franču un ) ir koraļļu atols ar centrālo vulkānisko salu Tubuai salās Klusajā okeānā. Administratīvi pieder Franču Polinēzijai, kur veido atsevišķu Raivavaes komūnu. Atola pamatiedzīvotāji ir polinēziešu tauta tubuajieši. Lielākā apdzīvotā vieta ir komūnas centrs Rairua-Mahanatoa ziemeļrietumu krastā; citas apdzīvotās vietas ir Anatonu ziemeļaustrumu krastā un Vaiuru dienvidu krastā.

## Ģeogrāfija

Raivavae atrodas Tubuai salu vidusdaļā, tuvākā cietzeme ir  attālā Tubuai ziemeļrietumos.  Sala ir sena vulkāna virsotne, ko ieskauj  garš koraļļu rifs, kas iekļauj  lielu lagūnu ar vienu kuģojamu savienojumu ar okeānu; uz rifa ap 20 motu.  garās un  platās centrālās salas reljefs paugurains, augstākais kalns ir Hiro ( vjl) salas austrumu daļā; dienvidu piekrastē plaši koraļļu sēkļi, uz tiem uzbērts Raivavaes lidlauks. 

Sala atrodas nedaudz uz dienvidiem no Dienvidu tropu loka, valda subtropu okeāna klimats. Vidējā gaisa temperatūra ap .

## Vēsture

Nav pārliecinoši noteikts, kad Raivavaes sala pirmoreiz apdzīvota. Visticamāk, ka to kolonizēja izceļotāji no Biedrības salām, Manarevas vai Kuka salām. Mutvārdu ģenealoģija norāda uz radniecību starp Raiateas, Tubuai un Raivavae dižciltīgajām ģimenēm.

Tāpat kā citur Polinēzijā, Raivavaē izveidojās cilšu kopienas, kas savukārt tika sadalītas atsevišķos klanos. Šādai sabiedrības formai bija labvēlīga ģeogrāfija. Ielejas, kas pavērās pret jūru, kādreiz veidoja neatkarīgas apmetnes vietas katrai ciltij. Ielejās, ko atdalīja akmeņainas grēdas, tika izveidotas apūdeņojamas un nosusināmas terases taro audzēšanai. Pat mūsdienās var identificēt piecas galvenās kultivēšanas zonas, kas pieder bijušajām cilšu vadoņiem. Raivavaē – līdzās Havaju salām, Lieldienu salai, Taiti, Marķīza salām un Pitkērnai – ir viena no nedaudzajām Polinēzijas salām, kur tika uzstādītas monumentālas akmens statujas. Tās vienmēr bija saistītas ar tempļa platformu marai. Kultūras uzplaukuma laikā salas iedzīvotāju skaits tiek lēsts ap 15—20 tūkstošiem.

Pirmais no eiropiešiem salu 1775. gada 5. februārī atklāja spāņu jūrasbraucējs Tomass de Gajangoss, kas to nodēvēja par *Santa Rosa* par godu Svētajai Rozai no Limas. 1799. gada jūlijā salu apmeklēja britu kuģis *Venus* kapteiņa Džordža Basa vadībā, kas uzskatīja, ka ir salas pirmatklājējs un nodēvēja to par Lorda Boltona salu par godu savam biznesa partnerim Boltonas baronam Čārlzam Bišopam. 19. gadsimtā Raivavae bija zināma kā sandalkoka ieguves vieta, kā arī to apmeklēja vaļu mednieki un piedzīvojumu meklētāji.

1829. gada aprīlī postoša epidēmija izplatījās no Tubuai uz Raivavai, dramatiski samazinot iedzīvotāju skaitu no aptuveni trijiem tūkstošiem līdz dažiem simtiem. Detalizēta tautas skaitīšana 1836. gadā parādīja, ka iedzīvotāju skaits ir tikai 409, no kuriem 241 bija vīrietis un 148 sievietes.

No 1819. gada līdz tam patstāvīgā Raivavae nonāca Taiti karaļa Pomares II valdījumā, bet no 1842. gada — Francijas protektorātā. 1880. gadā kopā ar Taiti Raivavae kļuva par Francijas koloniju.

## Saimniecība
Tāpat kā citās Tubuai salu salās, vēsāks klimats nekā pārējā Polinēzijā veicina tradicionālo taro bumbuļu (*Colocasia esculenta*), kafijas koku, mango koku, ličiju un banānkoku audzēšanu dārzkopībā. Salā joprojām attīstīta amatniecība, un tajā tiek darinātas tradicionālās gliemežvāku kaklarotas, pītas cepures un darināti tifaifai. Turklāt Raivavae ir vienīgā sala Franču Polinēzijā, kur joprojām turpinās pīto kanoe būvēšana. Attīstās tūrisms.

Salas dienvidos jūrā uz koraļļu sēkļa izbūvēta Tubuai lidosta ar  garu skrejceļu, kas ar regulāriem reisiem savienota ar Taiti un citām Franču Polinēzijas salām un gadā apkalpo ap 11 tūkstošiem pasažieru.

## Atsauces

## Ārējās saites