Karls Eliasbergs

**Karls Eliasbergs** (; dzimis , miris ) bija padomju diriģents. Krievijas PFSR Nopelniem bagāts skatuves mākslinieks (1944).

## Biogrāfija
[thumb | Karla Eliasberga un viņa sievas Nadeždas Broņņikovas kaps [Sanktpēterburga|Sanktpēterburgā]]
Dzimis Minskā grāmatveža un mājsaimnieces ģimenē. 1911. gadā ģimene pārcēlās uz Jeļisavetgradu, kur 6 gadu vecumā Eliasbergs uzsāka muzikālo izglītību. No 1916. līdz 1922. gadam mācījās ģimnāzijā. 1929. gadā absolvēja Ļeņingradas konservatoriju kā vijolnieks un no 1929. līdz 1931. gadam bija Ļeņingradas Muzikālās komēdijas teātra diriģents, pēc tam sāka strādāt par diriģentu Ļeņingradas radio.

Ļeņingradas blokādes laikā Eliasbergs bija Ļeņingradas Radio orķestra diriģents un otrais Ļeņingradas filharmonijas diriģents. Piedalījās svarīgakos sabiedrības un kultūras notikumos, kad Dmitrijs Šostakovičs sarakstīja savu 7. simfoniju, kuru viņš veltīja dzimtajai pilsētai. Simfonijas pirmatskaņojums notika 1942. gada 5. martā Kuibiševā Samuila Samosuda vadībā, pēc tam to atskaņoja Maskavā (1942. gada 29. martā), Londonā (1942. gada 22. jūnijā) un Ņujorkā (1942. gada 19. jūlijā). Kad Eliasbergs tika uzaicināts diriģēt simfonijas Ļeņingradas pirmizrādi, bija palikuši tikai 15 orķestra dalībnieki; pārējie bija vai nu nomiruši badā, vai aizgājuši karot pret ienaidnieku. Ļeņingradas aplenkuma dienās Eliasbergs izglāba daudzas dzīvības, nogādājot mūziķus uz mēģinājumiem un uz barošanas punktiem. Koncerts Eliasberga vadībā notika 1942. gada 9. augustā Ļeņingradas Lielās filharmonijas zālē, tajā piedalījās mākslinieki, kurus viņš sapulcināja no galvenā orķestra, rezerves orķestra un militārās kapelas.

1944. gadā Eliasbergs atzīts par Krievijas PFSR Nopelniem bagāto skatuves mākslinieku. Pēc kara Jevgeņijs Mravinskis  atgriezās Ļeņingradā, sakarā ar ko Eliasberga karjera pilsētā beigusies un viņš kļuva par ceļojošu provinces diriģentu.

No 1945. līdz 1975. gadam Eliasbergs tikai trīs reizes uzstājās Ļeņingradā, katru reizi ar 7. simfoniju un rezerves orķestri. 1961. gadā viņš diriģēja tikai simfonijas pirmo daļu. 1964. gada 27. janvārī notika Eliasberga, Šostakoviča un sākotnējo mūziķu pirmā tikšanās 22 gadu laikā. Eliasbergs teica, ka koncerts veltīts tiem, kuri toreiz bija uzstājušies, bet pēc tam nomiruši. Koncerts noslēdzās ar stāvovācijām un Eliasbergs vēlāk rakstīja:

Trešoreiz uzstājās Ļeņingradā 1975. gada 9. maijā, trīs gadus pirms nāves.

Miris 1978. gada 12. februārī būdams gandrīz aizmirsts, viņa pelnus apglabāja Piskarjovas memoriālo kapu aizmugurē. Pēc PSRS sabrukuma drirģents Jurijs Temirkanovs vadīja Eliasberga reputācijas atjaunošanu. Sanktpēterburgas mērs Anatolijs Sobčaks panāca, ka Eliasberga pelni tika pārvesti uz piemērotāku apglabāšanas vietu Volkovo kapos.

## Ieraksti
* Brāmss: Vācu rekviēms (1960), 3. simfonija (1948), 4. simfonija (koncerta ieraksts 1960. gada 5. maijā), Dubultkoncerts vijolei un čellam (1951, kopā ar Dāvidu Oistrahu un Svjatoslavu Knuševitski);
* Mālers: 4. simfonija (kopā ar Nataļju Roždestvenskuju, PSRS Valsts Simfoniskā orķestra sporāni, 1954);
* Šostakovičs: 7. simfonija (1964);
* Tanajevs: 1. un 3. simfonija;
* J.S Bahs: Mesa si minorā (1957).

## Populārajā kultūrā
Ļeņingradas Radio orķestra Šostakoviča 7. simfonijas atskaņojums Karla Eliasberga vadībā iedvesmoja Jaunzēlandes rakstnieces Sāras Kiglijas romānu *The Conductor*.

Ļeņingradas blokādes koncerts attēlots 1997. gada filmā *The War Symphonies: Shostakovich Against Stalin* un dokumentālajā filmā *Leningrad and the Orchestra that defied Hitler*, kuras pirmizrāde notika 2016. gada 2. janvārī kanālā BBC Two. Par šo tēmu BBC jau veidoja raidījumus *Witness* un *Newshour*.

## Atsauces