Septiķis

thumb|Septiķis
**Septiķis** ir vienkārša notekūdeņu attīrīšanas iekārta, kas paredzēta individuālai mājsaimniecībai vai nelielai ēku grupai vietās, kur nav pieejams centralizētais kanalizācijas tīkls. Tā uzdevums ir mehāniski atdalīt cietās daļiņas no notekūdeņiem un nodrošināt daļēju bioloģisko attīrīšanu anaerobos apstākļos.

Septiķis, kā decentralizēta notekūdeņu attīrīšanas sistēma, tika izgudrots 19. gadsimta beigās, kad franču inženieris *Jean-Louis Mouras* 1860. gados izstrādāja pirmo noslēgto kanalizāciju mājām. Termins septiskā tvertne ( – puve) tika plašāk ieviests vēlāk, kad šo procesu sāka saistīt ar anaerobiju.

Pirms tam cilvēce izmantoja primitīvas ietaises – bedres, akas, grāvjus, sausās tualetes, bet tās bija vairāk notekūdeņu uzglabāšanai, nevis attīrīšanai. Izpratne par septiķi sākās līdz ar mikrobioloģijas dzimšanu un rūpēm par apkārtējo vidi un veselību.

Tomēr septiķis neveic pilnu notekūdeņu attīrīšanu, jo tas samazina tikai suspendēto daļiņu un daļu organisko vielu daudzumu, bet pilnībā neattīra slāpekli, fosforu, smagos metālus vai mikroorganismus. Tāpēc septiķa izplūdes ūdens bez papildu attīrīšanas joprojām satur vielas, kas rada vides piesārņojuma riskus, un parasti tiek novadīts uz infiltrācijas laukiem vai citām pēcapstrādes iekārtām. Tāpēc arī Latvijas un Eiropas normatīvos septiķis tiek uzskatīts par tikai primāro jeb daļēju attīrīšanas posmu.

Pēc attīrīšanas septiķī, notekūdeņi parasti tiek novadīti grunts-smilts filtrācijas laukā, smilšu-grants filtrā vai citā piemērotā apvidū, kur notiek pēcapstrāde, izmantojot apkārtējās vides pašattīrīšanās spējas. Septiķi izmanto vietās ar piemērotu grunts sastāvu un pietiekamu attālumu no gruntsūdeņiem, lai mazinātu vides piesārņojuma riskus.

Atšķirībā no klasiskajām bioloģiskās attīrīšanas iekārtām, kurās notekūdeņu attīrīšanai tiek izmantoti mehāniski aeratori, sūkņi un aktīvās dūņas, septiķi ir vienkāršākas iekārtas, kuras galvenokārt darbojas bez kustīgām daļām un enerģijas padeves. Tradicionāli tie izmanto anaerobos bioloģiskos procesus, taču mūsdienās septiķi bieži tiek aprīkoti ar vienkāršu aeratoru vai ventilācijas elementiem, lai uzlabotu sadalīšanās apstākļus un smaku novēršanu.

Septiķi joprojām ir izplatīti kā decentralizētas attīrīšanas sistēmas lauku teritorijās, kur nav pieejama centralizēta kanalizācija, savukārt pilsētvidē biežāk tiek pielietotas daudzpakāpju attīrīšanas stacijas ar augstu attīrīšanas pakāpi.

MK noteikumi nosaka obligātās prasības septiķiem (reģistrācija, notekūdeņu izvešana, ekspluatācija un apkope), attiecas uz decentralizētajām sistēmām pilsētu un ciemu teritorijās

## Darbības principi
thumb|Divkameru septiķis
Latvijā decentralizētās kanalizācijas sistēmas (septiskās tvertnes) pēc normatīviem drīkst veidot tikai no dzelzsbetona grodiem, monolīta betona vai sertificētām plastmasas tvertnēm. Ķieģeļi savu mehānisko īpašību dēļ (augsta ūdens uzsūce, sala iedarbība, ķīmiskā neizturība, hermētiskuma trūkums) nav izmantojami septiķu, ūdens rezervuāru un citu pastāvīgi mitrumā esošu tvertņu izbūvei. Septiķis parasti sastāv no divām vai trim savienotām kamerām. Notekūdeņi ieplūst pirmajā kamerā, kur smagākās cietās vielas nogrimst, bet virskārtā izveidojas plāns peldošo vielu slānis jeb „krevele”. Šķidrais starpslānis tālāk ieplūst kamerās, kur process atkārtojas, - ar papildu nogulsnēšanos un plūsmas stabilizēšanos. Pēc tam daļēji attīrītie notekūdeņi nonāk tālākas apstrādes vai novadīšanas posmā. 

Dūņu uzkrāšanās septiķī ir neizbēgams un pat vajadzīgs process, jo tieši nosēdušās dūņas satur anaerobās baktērijas, kas sadala organiskās vielas. Šis dūņu slānis darbojas kā bioloģiski aktīva masa, līdzīgi kā aktīvā dūņa bioloģiskajās iekārtās. Tomēr, ja dūņas netiek laicīgi izsūknētas, tās sāk pārpildīt septiķi, saīsina notekūdeņu nostādināšanas laiku un samazina attīrīšanas efektivitāti. Šādā gadījumā nenotiek nogulsnēšanās, un daļēji sadalītie piesārņotāji var nonākt infiltrācijas laukā vai vidē, radot smakas, aizsērējumus vai piesārņojumu.

Tāpēc dūņas ir vēlamas līdz noteiktam līmenim, kas jāuzrauga. Praksē dūņu izvešana jāveic vismaz reizi 1–3 gados, atkarībā no septiķa izmēra un lietošanas intensitātes.
Septiķa izsūknēšanas laikā iegūtās dūņas var saturēt vērtīgas organiskās vielas, taču to izmantošana ir atļauta tikai noteiktos gadījumos. Ja septiķī nonākuši tikai sadzīves notekūdeņi, dūņas pēc atbilstošas stabilizācijas un kompostēšanas var izmantot kā mēslojumu zālieniem, dekoratīviem stādījumiem vai augsnes uzlabošanai. Saskaņā ar normatīvajiem aktiem šīs dūņas nedrīkst izmantot pārtikas augu audzēšanā, ja vien tās nav laboratoriski pārbaudītas un atzītas par drošām. Ja septiķī ir ieplūdusi sadzīves ķīmija, medikamentu atliekas vai ražošanas notekūdeņi, dūņas uzskatāmas par potenciāli bīstamām un jānogādā attiecīgā atkritumu apsaimniekošanas vietā. 

Visā šajā procesā nozīmīgas ir anaerobās baktērijas, kas sadala organiskās vielas. Bez šo mikroorganismu klātbūtnes septiķa attīrīšanas efektivitāte samazinās. Anaerobie procesi samazina piesārņojošo vielu koncentrāciju, un visu organisko vielu daudzums var tikt pārkāpts par aptuveni 30 - 50 %, pirms notekūdeņi tiek novadīti uz infiltrācijas lauku vai citu pēcapstrādes vietu. 

Pēc primārās attīrīšanas, notekūdeņi parasti tiek novadīti infiltrācijas laukā, smilšu-grants filtrā vai zemē ieraktā drenāžas caurulē. Ja apstākļi nav piemēroti infiltrācijai – piemēram, ir augsts gruntsūdens līmenis vai mālaina zeme –, ūdeņus var novadīt arī lietus ūdens novadgrāvjos vai virszemes ūdensobjektos, ievērojot normatīvajos aktos noteiktās kvalitātes prasības. 

### Baktērijas un aerācija
Septiķa darbība pilnībā balstās uz anaerobiem mikroorganismiem, kas sadala notekūdeņos esošās organiskās vielas. Anaerobie procesi notiek nosēdumu slānī, kur baktērijas samazina dūņu daudzumu un noārda daļu piesārņojošo savienojumu. Tomēr šāda attīrīšana ir ierobežota un bieži tiek papildināta ar aerācijas posmu – tajā izmanto gaisa sūkni, kas piegādā skābekli ūdenī un veicina aerobo baktēriju darbību, tādējādi uzlabojot attīrīšanas efektivitāti un samazinot smaku veidošanos.

Aerācijas sistēmas izvēle un novietojums ir nozīmīgs notekūdeņu attīrīšanai. Nelielām mājsaimniecībām parasti pietiek ar vienu gaisa sūkni, kas nodrošina gaisa padevi visai sistēmai. Aeratoru jeb burbuļotāju ievieto pirmajā vai vidējā kamerā, kur norit galvenie bioloģiskie procesi, taču sarežģītākos risinājumos var uzstādīt aerāciju katrā kamerā. Sūkni parasti novieto virs zemes – piemēram, saimniecības telpā vai speciālā kastē, – lai aizsargātu to no mitruma un nodrošinātu vienkāršu apkopi. Lai novērstu ūdens atplūdi uz iekārtu, obligāti jāuzstāda atpakaļ vārsts.

Aerācijai septiķī parasti izmanto perforētu cauruli (difuzoru), kas tiek novietota tvertnes lejupē, nereti nelielā lokā vai zigzagā vai arī sānos, lai nodrošinātu pastāvīgu un  vienmērīgu gaisa padevi. Eratora novietošana pārāk dziļi var sajaukt dūņas un traucēt sedimentāciju.  Šī difūzā aerācija palīdz uzturēt dūņu kārtas bioloģisko aktivitāti un veicina vienmērīgu piesārņojuma sadalīšanos septiķī.

Ja septiķī esošās baktērijas iznīkst – piemēram, pastāvīgi nelietojot sistēmu, izmantojot hloru saturošus tīrīšanas līdzekļus vai pēc dūņu izsūknēšanas – iespējams tās atjaunot, izmantojot bioloģiskos preparātus jeb baktēriju aktivatorus. Šie līdzekļi satur dzīvas mikroorganismu kultūras vai fermentus, kas stimulē organisko vielu noārdīšanos. Preparāti visbiežāk tiek pievienoti tualetes podā vai tieši pirmajā septiķa kamerā. Tipiskā deva ir viena paciņa (25–50 grami) uz 1–3 kubikmetru tilpuma vairākas dienas pēc kārtas, pēc tam – uzturoši reizi divās līdz četrās nedēļās, atkarībā no lietošanas intensitātes. Jāievēro, ka bioloģiskie līdzekļi darbojas vislabāk temperatūrā virs 10 °C, un to efektivitāti var mazināt agresīvi ķīmiskie savienojumi.

Baktēriju darbība notiek visās septiķa kamerās, taču visintensīvākā tā ir pirmajā kamerā, kur koncentrējas lielākā daļa organisko vielu un notiek galvenā sadalīšanās. Otrajā kamerā turpinās plūsmas stabilizācija un sadalīšanās atlikušajām vielām, savukārt trešā kamera, ja tāda ir, kalpo kā buferis ar minimālu bioloģisko aktivitāti, gatavojot notekūdeņus pēcapstrādei vai novadīšanai. Lai nodrošinātu bioloģisko aktivitāti un notekūdeņu attīrīšanas spēju, īpašnieks pēc vajadzības pievieno bioloģiskos preparātus. Šāda rīcība palīdz nodrošināt attīrīšanas efektivitāti atbilstoši normatīvajiem aktiem.

Retos gadījumos, īpaši ja septiķis netiek regulāri apkalpots vai nav aprīkots ar ventilāciju, tajā var uzkrāties metāns un sērūdeņradis, kas ir sprādzienbīstami gāzes savienojumi. Septiķī nedrīkst izmantot atklātu liesmu vai radīt dzirksteles, piemēram, lūkoties ar šķiltavām vai mest izsmēķus, kas var būt sprādzienbīstami. Vizuāla pārbaude jāveic tikai ar drošām metodēm, piemēram, dienasgaismā vai izmantojot sprādziendrošas pārbaudes iekārtas. Lai izvairītos no sprādzienbīstamības riskiem, svarīgi nodrošināt nepārtrauktu ventilāciju ar fantrubu un neveidot slēgtas telpas bez gaisa apmaiņas. Sprādziena risks mājsaimniecību septiķos ir zems, bet nav pilnībā izslēgts. Fantrubu montē gan uz ēkas jumta (pievienojot kanalizācijas stāvvadam), gan dažkārt arī pie septiķa. Fantruba darbojas, izmantojot atmosfēras spiediena starpību, kas rada vilkmi uz augšu. Tas nodrošina brīvu gaisa cirkulāciju kanalizācijas tīklā, aizvada gāzes un smakas atmosfērā, un novērš spiediena svārstības, kas var traucēt notekūdeņu plūsmu. Lai nodrošinātu efektīvu vilkmi, ventilācijas caurules izvadu parasti izvieto virs ēkas jumta kores līmeņa.

Dažās valstīs, piemēram, Indijā vai Ķīnā, mazās mājsaimniecībās septiķu radīto biogāzi savāc un izmanto ēdiena gatavošanai vai apkurei. Šim nolūkam tiek izmantoti noslēgti reaktori, kas ļauj uzkrāt metānu, taču ir nepieciešama papildu gāzes attīrīšana un drošības pasākumi. Latvijā tas nav izplatīts.

### Novadīšana vidē
thumb|Infiltrācijas lauks (angļu: ''leaching field'') – viena no biežāk izmantotajām pēcapstrādes metodēm, kur daļēji attīrītie notekūdeņi no septiķa izplūst pazemes drenāžas sistēmā, lai turpinātu attīrīšanos caur grunts slāņiem.
Tā kā septiķis nodrošina tikai daļēju notekūdeņu attīrīšanu, Latvijas normatīvie akti paredz obligātu pēcapstrādi pirms notekūdeņu novadīšanas apkārtējā vidē. Ministru kabineta noteikumi Nr. 384 nosaka, ka izplūde no septiķa drīkst notikt tikai caur speciāli ierīkotu infiltrācijas sistēmu, kas nodrošina papildu attīrīšanu dabas apstākļos. 

Atļautie pēcapstrādes risinājumi ietver:

* filtrācijas laukus,
* apakšzemes drenāžas sistēmas ar filtrējošu grunti,
* smilts - grants filtru,
* filtrācijas grāvjus un akas (ja tie izbūvēti ar filtrējošu funkciju),
* niedru laukus vai citus bioloģiski aktīvus mitrājus.
Tieša notekūdeņu novadīšana upēs, novadgrāvjos bez filtrācijas vai jebkurā virszemes ūdensobjektā nav atļauta, jo tā rada augstu vides piesārņojuma risku. Filtrācijas sistēmai jābūt tehniski būvētai, lai tā pietiekami  samazinātu piesārņojumu.
thumb|Asenizācijas autocisterna
Ifiltrācijas sistēmas parasti nedrīkst būvēt vietās ar augstu gruntsūdens līmeni, kā arī, ja gruntij ir nepietiekama infiltrācija  (piemēram, mālam, putekļiem). Šādos gadījumos var būt nepieciešama cita veida apstrāde vai pat centralizētās kanalizācijas pieslēgums, ja tas ir pieejams. Ja šāds pieslēgums nav iespējams, viens no risinājumiem ir uzkrāt notekūdeņus necaurlaidīgā tvertnē un regulāri izsūknēt tos ar specializētu asenizācijas autocisternu, nogādājot uz centralizētajām attīrīšanas iekārtām. Šādai piekļuvei nepieciešams nodrošināt piebraucamo ceļu ar pietiekamu nestspēju, lai izvairītos no seguma bojājumiem vai apstādījumu iznīcināšanas.

Septiķa vai infiltrācijas lauka novietojums ir jāizvēlas tā, lai samazinātu risku piesārņot dzeramo ūdeni un neapgrūtinātu citu ēku ekspluatāciju. Normatīvie akti nosaka minimālos attālumus no septiķa līdz dzeramā ūdens ieguves vietām – atkarībā no gruntsūdeņu plūsmas, reljefa un grunts filtrējošās spējas, šis attālums var būt no 10 līdz 50 metriem. Ja zemesgabals ir neliels, šādu attālumu nodrošināšana kļūst sarežģīta, īpaši, ja vietā dominē smilšmāls vai notekūdeņi tiek novadīti uz filtrācijas lauku. Reljefam ir īpaša nozīme – septiķis vai infiltrācijas sistēma nedrīkst atrasties nogāzes augšpusē attiecībā pret aku, jo piesārņojums var migrēt ar gruntsūdeņiem. Septiķa vai infiltrācijas lauka novietojumam jāņem vērā arī attiecības ar kaimiņu īpašumiem. Uzstādīt septiķi vai infiltrācijas laukus pārāk tuvu robežai vai orientēt notekūdeņu plūsmu kaimiņa virzienā var radīt konfliktus, īpaši, ja iekārta tiek izbūvēta netālu no logiem, terases vai aktīvi izmantotām teritorijām. Lai gan normatīvie akti tieši nenosaka konkrētu minimālo attālumu līdz kaimiņa robežai, būvniecība nedrīkst tieši apdraudēt citu personu īpašumu vai veselību. Drošāk ir ievērot vismaz 4 metru distanci no robežas, ja vien nav panākta rakstiska vienošanās ar kaimiņu.

Svarīgi arī apzināties, ka septiskās iekārtas nav ieteicams izvietot zem dzīvojamās ēkas vai tās pagrabā, pat ja brīvas vietas citur nav. Tas var radīt pastāvīgu smaku, mitruma un gāzu uzkrāšanās risku, kā arī grūtības ar piekļuvi apkopei un izsūknēšanai. Tāpat zem ēkas esošs septiķis sarežģī nākotnes remontdarbus un avārijas novēršanu. Šādā situācijā labāk izvēlēties hermētisku uzkrāšanas tvertni, ko regulāri iztukšo ar asenizācijas tehniku, ievērojot nepieciešamos pieslēguma attālumus un nodrošinot iebraucamu segumu cisternai.

Nereti privātmājas ir projektētas tā, ka vieta septiķim ir tikai pie ēkas stūra, kas rada jautājumu par minimālo distanci līdz pamatiem – ieteicams to neierīkot tuvāk par 2–3 metriem no ēkas, ņemot vērā smaku risku, vibrāciju un apkopi.

Situācijās, kad īpašumā vietas nepietiek, var apsvērt sadarbību ar kaimiņiem – piemēram, kopīgi lietot infiltrācijas lauku, slēdzot vienošanos vai pat koncesijas līgumu ar pašvaldību par decentralizētas sistēmas ierīkošanu un uzturēšanu. Ja ciemā šāda problēma ir izplatīta, iespējams piesaistīt arī pašvaldību vai struktūrfondu līdzfinansējumu, īpaši, ja paredzēts kopīgs risinājums. Tomēr jāņem vērā, ka septiķis nav uzskatāms par videi draudzīgu vai ilgtermiņā ideālu risinājumu – daļēji attīrīts ūdens vienmēr rada noteiktu piesārņojuma slodzi, tāpēc tā uzstādīšana tiek tolerēta tikai tur, kur nav iespējas pieslēgties centralizētajai kanalizācijai vai uzstādīt pilnībā bioloģisko iekārtu.

### Piesārņojums
Lai gan normatīvie akti tieši neuzskaita visas aizliegtās vielas, decentralizētās kanalizācijas sistēmās nedrīkst nonākt vielas, kas var traucēt bioloģisko attīrīšanu vai radīto piesārņojumu gruntsūdeņiem un videi.

Septiķis paredzēts sadzīves notekūdeņu attīrīšanai no dzīvojamām mājām un mazām ēkām, kurās nav ražošanas vai profesionālās saimnieciskās darbības. Tas nozīmē, ka bez fekāliju un urīna notekūdeņiem tajā drīkst ieplūst arī higiēnas un sadzīves ūdeņiem , tostarp:

* ūdenim no dušas un izlietnes,
* veļas un trauku mazgāšanas ūdenim (mērenā apjomā),
* roku un ķermeņa kopšanas līdzekļu atliekām.
* septiķa bioloģiskā darbība ir ļoti jūtīga pret ķīmiskām vielām, tāpēc noteikti nedrīkst izmantot:
** dezinfekcijas līdzekļi ar hlora savienojumiem, skābēm, sārmiem,
** kosmētikas atliekas, kas satur mikroplastmasu, smagos metālus vai emulgatorus lielā koncentrācijā,
* ražošanas notekūdeņus, piemēram, no frizētavām, saloniem, autoservisiem vai nelielām ražotnēm.
* nav pieļaujama notekūdeņu novadīšana no:
** automašīnu mazgāšanas, motoru skalošanas vai akumulatoru apkopei paredzētām vietām,
** lauksaimniecības dzīvnieku turēšanas vietām vai fermām.
Šīs izcelsmes notekūdeņi satur piesārņojošas vielas, kuras nedrīkst nonākt vidē bez rūpīgas attīrīšanas, un MK Nr. 384 šādu uzvedību atzīmē kā pārkāpumu. 

Septiķa īpašniekam ir pienākums rūpēties, lai iekārtā nenonāktu tādas vielas, kas traucē to darbību, un lai iekārta spētu nodrošināt optimālu attīrīšanas pakāpi. Ja paredzēts arī kosmētisko vai tīrīšanas vielu biežāka lietošana, var tikt apsvērta bioloģiskās attīrīšanas iekārtas izbūve vai pieslēgums centralizētajai sistēmai, vai notekūdeņu izvešana ar asenizācijas autocisternu.

Mājsaimniecībām ieteicams izvēlēties ekomarķētus mazgāšanas līdzekļus, neizliet kanalizācijā ķimikālijas un taukus, kā arī neizmantot septiķi vispārējai sadzīves atkritumu utilizācijai. Notekūdeņu attīrīšanas kvalitāti var novērtēt, pievēršot uzmanību smakām, dūņu krājumam, izplūdes caurspīdīgumam vai smilšu-filtra piesātinājumam.

Mājsaimniecībām jāizvairās no šādu vielu novadīšanas kanalizācijā:

Lai nodrošinātu pietiekamu bioloģisko attīrīšanu, septiķim jābūt ar atbilstošu tilpumu un uzturēšanas režīmu. Ja septiķa izmērs ir pārāk mazs attiecībā pret mājsaimniecības ūdens patēriņu, tas piepildās pārāk ātri, nepaspējot nodrošināt nepieciešamo noturēšanas laiku, kas vajadzīgs nogulsnēšanai un baktēriju darbībai. Šādā gadījumā, ja attīrīšanas kvalitāte zemāka, pastāv risks, ka nepietiekami attīrīts notekūdens nonāk vidē vai rada smaku un dūņu uzkrāšanos. Vispārīgi pieņemts, ka septiķa tilpumam jāatbilst vismaz trīs dienu vidējam ūdens patēriņam. Piemēram, mājsaimniecībai ar 4 cilvēkiem tas var būt ap 3–4 m³ tilpuma septiķis.

Ieteicams septiķa tvertnes tilpumu pieskaņot pieejamai asenizācijas autocisternas tilpumam, piemēram, 3, 6 vai 12 m³, lai būtu iespējams visas tvertnes izsūknēt vienā reizē un nerastos vajadzība pēc papildu transporta. Septiķa izsūknēšana jāveic visās kamerās, bet ar atšķirīgu biežumu – pirmā kamera ir jāiztīra katrā atsūknēšanas reizē, bet pārējās var tīrīt retāk, izvērtējot to uzkrājumu līmeni. Līdz ar to izvedamo notekūdeņu apjoms no reizes uz reizi var atšķirties.

Pārkāpumu gadījumā pašvaldība var veikt izplūdes analīzi, kur tiek vērtēts BSK5 (bioloģisko vielu noārdīšanās potenciāls), suspendēto daļiņu daudzums, slāpeklis un fosfors. 

Tā kā pārbaudes parasti tiek iepriekš izziņotas, īpašniekam ir iespēja savlaicīgi veikt pasākumus, lai nodrošinātu septiķa atbilstību normām. Ja pastāv bažas, ka septiķa izplūde var neatbilst vides prasībām, var īstenot šādu rīcības plānu:

* Veikt asenizāciju – izsūknēt septiķi neilgi pirms pārbaudes. Pēc izsūknēšanas septiķi piepilda ar ūdeni un, ja nepieciešams, pievieno bioloģiskos aktivatorus, lai atjaunotu mikroorganismu darbību.
* Atšķaidīt saturu ar ūdeni – ja nav iespējams izsūknēt, var pievadīt papildu tīru ūdeni (piemēram, 1–1,5 m³ uz 3 m³ tvertnes), lai samazinātu piesārņojuma koncentrāciju izplūdes ūdenī.
* Pievienot bioloģiskos preparātus – pirms pārbaudes ieteicams izmantot baktēriju aktivatorus (devās, kas atbilst tvertnes tilpumam, piemēram, 1 deva uz 1 m³).
* Atturēties no ķīmisko tīrīšanas līdzekļu lietošanas – vismaz 3–5 dienas pirms pārbaudes nevajadzētu lietot dezinfekcijas līdzekļus, hlora savienojumus vai kanalizācijas tīrīšanas ķīmiju, kas var nomākt bioloģiskos procesus.

Šādi pasākumi var palīdzēt uzlabot notekūdeņu attīrīšanas efektivitāti un nodrošināt, ka sistēma atbilst normatīvo aktu prasībām pārbaudes brīdī.

## Atsauces