Čečenu genocīds

thumb|Masu kaps ar čečenu civiliedzīvotāju un kaujinieku mirstīgajām atliekām tika atklāts 2000. gadā ciematā ''Saadi-Kotar'' (Komsomoļskoje) pēc intensīvām kaujām Otrā Čečenijas kara laikā
**Čečenu genocīds** ir apzīmējums masu zaudējumiem, ko čečenu tauta cietusi dažādos Krievijas–Čečenijas konfliktos no 18. gadsimta otrās puses līdz 21. gadsimta sākumam. Termins parasti nav juridiski definēts, taču 1991. gadā Krievijas PFSR Augstākā Padome atzina, ka padomju varas laikā deportētās tautas tika pakļautas genocīdam; 2004. gadā Eiropas Parlaments pieņēma attiecīgu deklarāciju par čečenu deportāciju, bet 2022. gadā Ukrainas Augstākā Rada atzina par genocīdu Krievijas karaspēka darbības Čečenijā abu karu laikā 20. un 21. gadsimta mijā.

## Vēsture
### 19. gadsimts
19. gadsimta otrajā pusē Krievijas Impērija uzsāka sistemātisku ekspansiju Ziemeļkaukāzā, kas iezīmēja ilgstoša konflikta sākumu ar vietējām tautām, tostarp čečeniem. Šī perioda centrā bija militāri–koloniāla politika, kuras mērķis bija nostiprināt impērijas kontroli pār stratēģiski nozīmīgo Kaukāza reģionu. Čečenu sabiedrība, kas bija organizēta galvenokārt teipu (dzimtu) struktūrās un balstījās uz lokālām pašpārvaldes tradīcijām, izrādīja pastāvīgu bruņotu pretestību. Ģenerāļa Alekseja Jermolova vadībā tika institucionalizēta taktika, kas ietvēra aulu dedzināšanu, pārtikas resursu iznīcināšanu, mežu izciršanu, lai likvidētu patvērumu, kā arī piespiedu deportācijas uz līdzenumiem un citām teritorijām.

Krievijas militārā klātbūtne izpaudās kā cietokšņu līniju izbūve, soda ekspedīcijas un ciemu iznīcināšana, kas bija vērstas uz vietējo iedzīvotāju pakļaušanu. Šajās operācijās bieži tika izmantota “izdegušās zemes” taktika.

### 20. gadsimts

20. gadsimtā čečenu sabiedrība piedzīvoja centralizētu un masveidīgu vardarbību Padomju Savienības ietvaros, kas kulminēja ar Čečenu un ingušu deportāciju (1944). Staļina režīma laikā, NKVD vadībā, visa čečeni un inguši tika piespiedu kārtā izsūtītai uz Centrālāziju. Operācija tika īstenota īsā laikā, militāras kontroles apstākļos, konfiscējot īpašumu un likvidējot vietējo autonomiju. Transportēšanas un pirmajos izsūtījuma gados bojāgājušo skaits bija augsts slimību, bada un smagu dzīves apstākļu dēļ. Vienlaikus tika likvidēta Čečenu–Ingušu APSR un teritorija administratīvi pārdalīta. Atgriešanās tika atļauta tikai pēc Staļina nāves (1953), taču to pavadīja konflikti par zemi un resursiem. Vēlākā historiogrāfijā deportācija tiek raksturota kā valsts organizēta kolektīva soda politika ar etniskas tīrīšanas pazīmēm.

Padomju Savienības periodā oficiālā līmenī 1944. gada deportācija netika kvalificēta kā genocīds. Tā tika interpretēta kā “piespiedu pārvietošana” vai kolektīvs sods par iespējamu kolaboracionismu kara laikā. Tikai vēlāk, pēc PSRS sabrukuma, notika juridiska un politiska pārvērtēšana. 1991. gadā Krievijas Federācija pieņēma likumu “Par represēto tautu rehabilitāciju”, kurā deportācija tika atzīta par nelikumīgu un noziedzīgu valsts politiku, kas vērsta pret veselu tautu.

### 20. gadsimta beigas — 21. gadsimta sākums
1990. un 2000. gados Čečenijā notika divi bruņoti konflikti starp Krievijas Federāciju un čečenu militārām grupām:

* Pirmais Čečenijas karš (1994–1996)
* Otrais Čečenijas karš (1999–2009)
thumb|Bojāgājušie čečenu civiliedzīvotāji 1995. gada janvārī
Pirmais Čečenijas karš (1994–1996) un Otrais Čečenijas karš (1999–2009) bija divi bruņoti konflikti starp Krieviju un čečenu spēkiem Ičkērijā. Pirmais karš sākās 1994. gada decembrī, kad Krievijas karaspēks iegāja Čečenijā ar mērķi atjaunot federālo kontroli pēc PSRS sabrukuma un reģiona de facto neatkarības pasludināšanas. Konflikta laikā notika intensīvas kaujas, kas izraisīja lielus civilos zaudējumus un infrastruktūras iznīcināšanu. 1996. gadā karš beidzās ar Hasavjurtas vienošanos, kas faktiski nodrošināja Čečenijai pagaidu neatkarību.

Otrais Čečenijas karš sākās 1999. gadā pēc čečenu kaujinieku iebrukuma Dagestānā un sprādzienu sērijas Krievijas pilsētās, par kuriem tika vainoti čečenu grupējumi. Krievija uzsāka plašu militāru operāciju, atjaunoja kontroli pār Čečeniju un līdz 2000. gadam ieņēma Grozniju. Turpmākajos gados konflikts pārauga partizānu karā un pretterorisma operācijās. Oficiāli karš tika pabeigts 2009. gadā, kad tika atcelts pretterorisma režīms. Konflikti būtiski ietekmēja reģiona politisko situāciju, izraisīja lielus cilvēku upurus un veicināja ilgstošu nestabilitāti Ziemeļkaukāzā.

Starptautiskās organizācijas, tostarp *[[Amnesty International]]* un *[[Human Rights Watch]]*, dokumentēja nopietnus cilvēktiesību pārkāpumus: neselektīvus bombardējumus, ārpustiesas nāvessodus, civiliedzīvotāju nolaupīšanu un vardarbību pret mierīgajiem iedzīvotājiem. Tika ziņots par tā sauktajām “začistka” operācijām (tīrīšanas reidiem), kuru laikā drošības spēki sistemātiski pārmeklēja apdzīvotas vietas, bieži vien pārkāpjot civiliedzīvotāju tiesības. 1995. gada 7.–8. aprīlī Pirmā Čečenijas kara laikā Krievijas karaspēks, veicot tā saukto “*začistku*” (tīrīšanas operāciju) Samašku ciemā Čečenijā, nogalināja, pēc dažādiem novērtējumiem, vismaz simts mierīgos iedzīvotājus.

Kā vienu no dokumentētajiem kara noziegumu piemēriem Otrā Čečenijas kara laikā jāmin notikumi, kas pazīstami kā Novijealdu slaktiņš (2000. gada 5. februāris), kad Krievijas federālo spēku operācijas laikā Groznijas apkaimē tika nogalināti desmitiem civiliedzīvotāju. Saskaņā ar cilvēktiesību organizācijas *Memoriāls* datiem tika nogalināti 56 cilvēki, savukārt *Human Rights Watch* ziņo par aptuveni 60 upuriem. Par notikušo izmeklēšanu veica starptautiskās institūcijas, un Eiropas Cilvēktiesību tiesa atzina Krievijas drošības struktūru vienību — Sanktpēterburgas un Ļeņingradas apgabala, kā arī Rjazaņas OMON — atbildību par civiliedzīvotāju nogalināšanu un efektīvas izmeklēšanas trūkumu. Vienlaikus iesaistītās vienības šo atbildību noliedza, bet Krievijas valdība atzina speciālās operācijas faktu, neatzīstot tiešu pierādītu līdzdalību slepkavībās. Šis gadījums starptautiskajā praksē tiek analizēts kā nopietns starptautisko humanitāro tiesību pārkāpums, kas kvalificējams kā kara noziegums.

Kā vēl viens dokumentēts kara noziegumu piemērs tiek minēts raķešu trieciens Groznijas centrālajam tirgum (1999. gada 21. oktobris), kad Krievijas bruņotie spēki veica uzbrukumu civilam objektam pilsētas teritorijā. Sprādziena rezultātā gāja bojā, pēc dažādiem avotiem, no aptuveni 60 līdz 140 cilvēkiem. Uzbrukums notika vietā ar augstu civiliedzīvotāju koncentrāciju un bez skaidri identificējama militāra mērķa.

## Skatīt arī
* Čečeni
* Čečenija
* Kaukāza karš
* Pirmais Čečenijas karš
* Otrais Čečenijas karš
* Operācija "Čečevica"

## Piezīmes


## Ārējās saites
* Eiropas Parlamenta oficiālā vietne