Kārlis Kasparsons

**Kārlis Kasparsons** (1865—1962) bija latviešu sabiedriskais darbinieks, publicists, ārsts un filologs. Literāri zinātniskās studentu biedrības „Pīpkalonija” dibinātājs. Latvijas Republikas izglītības ministrs (1918—1920). Latvijas Universitātes Goda biedrs (1925). Latvijas Sarkanā Krusta priekšnieks (1925—1929).

K. Kasparsonam bija raksturīga plaša erudīcija, enciklopēdiskas zināšanas daudzās zinātņu nozarēs — medicīnā, valodniecībā, psiholoģijā, mitoloģijā u.c. Īpaši nozīmīgs viņa devums psiholoģijas terminoloģijas izstrādāšanā latviešu valodā.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1865. gada 14. oktobrī Siguldas pagasta Vējakrogā kā krogus nomnieka dēls. Ģimnāzijā iespaidojās no Kronvalda darba *Nationale Bestrebungen* ().
Ilgus gadus Tērbatas Universitātē studēja teoloģiju, pēc tam filoloģiju, dabaszinātnes un medicīnu (1887—1901). Sākumā iestājās latviešu studentu korporācijā *[[Lettonia]]*, bet tad to pameta un kopā ar Aleksandru Daugi, Eduardu Veidenbaumu un Pēteri Pīpkalēju nodibināja literāri-zinātnisku studentu biedrību „Pīpkalonija”, kas izdeva rakstu krājumu „Pūrs” (I—III, 1891—1893), kurā pirmo reizi tika sludinātas Jaunās strāvas idejas. K. Kasparsona raksti ar pseidonīmu K. Siguldiets parādījās laikrakstos „Dienas Lapa”, žurnālos „Austrums”, „Izglītība”, „Izglītības Ministrijas Mēnešraksts”, „Psiholoģiski pētījumi”. 
1897. gadā K. Kasparsonu kopā ar 87 citiem jaunstrāvniekiem apvainoja revolucionārajā darbībā un piesprieda 2 nedēļas ieslodzījuma universitātes karcerī. 
Pēc Tērbatas Universitātes beigšanas 1902. gadā K. Kasparsons strādāja par ārstu Rīgā.
Pirmā pasaules kara laikā Kārlis Kasparsons strādāja Latviešu strēlnieku bataljonu apvienotajā lazaretē.
Pēc Februāra revolūcijas 1917. gada pavasarī Kasparsons bija viens no Latviešu radikāldemokrātiskās partijas dibinātajiem, Latvijas Tautas padomes loceklis 1918. gadā.

Latvijas brīvības cīņu laikā bija pirmais Latvijas Republikas izglītības ministrs (1918—1920). Sarkanās armijas uzbrukuma laikā 1918. gada beigās lielinieki Kasparsonu apcietināja, Valmieras cietumā viņš mēģināja izdarīt pašnāvību. Pēc tam, kad K. Kasparsons bija parakstījis iesniegumu, ka vairs nenodarbosies ar politiku, ar P. Stučkas atļauju viņš 1919. gada martā tika atbrīvots no apcietinājuma. 1919. gadā pēc Rīgas atbrīvošanas no lieliniekiem K. Kasparsons atbalstīja Latvijas Augstskolas nodibināšanu.

Pēc kara beigām K. Kasparsons bija Satversmes sapulces un 1. Saeimas deputāts, Lāčplēša ordeņa un Kultūras fonda domes loceklis.

Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā K. Kasparsons lielā vecumā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, tālāk uz Dāniju. Trimdā viņš strādāja pie sava pētījuma par baltu valodu sakariem ar ilīriešu valodām. Viņš miris 1962. gada 23. janvārī veco ļaužu mītnē Tistedē, Dānijā. Pelnu urnu apbedīja Bispebjergas kapos Kopenhāgenā.

1993. gadā 18. jūnijā pie nama Elizabetes ielā 59 atklāja K. Kasparsonam veltītu plāksni.

## Pagodinājumi
* Latvijas Universitātes goda doktors (*dr. med. h. c.*) 
* Upsālas Universitātes goda doktors
* Triju Zvaigžņu ordenis

## Literatūra
* Zeiferts, T. Dr. Kārlis Kasparsons. „Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, nr. 8, 1925.

## Darbi
* „Pārskats par Krievijas purvu formācijām un patstāvīgi pētījumi par Baltijas purvu formācijām”, 
* „Mūsu senču dvēseles”, 1891.
* „Mežs un lauks”, 1892.
* „Dialektika”, 1893.
* „Modernā dzeja”
* „Atskats uz mītoloģiskiem pētījumiem”
* „Skaļš gaiss”, 1909.
* „Psīcholoģijas terminologija”, 1920.
* „Psīcholoģiski pētījumi”
* „Starp zvaigznēm un zemes virsā”, 1926.
* „Kaiju valstībā”, 1927.

## Atsauces