Latīņu drukas aizliegums

[thumb|[Kiriliskais raksts|Kiriliskajā rakstā iespiesta latviešu valodas ābece Latgales skolām (1864).]]
[thumb|[Gustavs Manteifelis|Gustava Manteifeļa „Inflantu zemes laika grāmatas jeb kalendāra 1898. gadam” rokraksts, ko pastāvošā aizlieguma dēļ neļāva iespiest.]]
**Latīņu drukas aizliegums** bija no 1865. līdz 1904. gadam Krievijas Impērijas Vitebskas, Viļņas, Kauņas un Suvalku guberņā īstenota valdības politika, kas aizliedza jebkādu tekstu iespiešanu un izplatīšanu latīņu rakstā jeb antikvā. Aizlieguma galvenais mērķis bija mazināt poļu muižnieku ietekmi Krievijas Impērijas ziemeļrietumu daļā pēc 1863. gada sacelšanās un ietvēra poļu kultūras izplatības ierobežošanu. Tas bija gan etnisks, gan konfesionāls (lielākā daļa poļu (tāpat kā latgalieši) bija katoļi) un darbojās pārkrievošanas politikas ietvaros, mēģinot poļu un latviešu lietoto latīņu rakstu nomainīt uz krievu un citās austrumslāvu valodās lietoto kirilicu. Neskatoties uz to, ka drukas aizliegums tika galvenokārt vērsts pret poļiem, tas ilgāk pastāvēja mūsdienu Latgales un Lietuvas teritorijā. Līdztekus latīņu drukas aizliegumam Vitebskas guberņas latviešu apdzīvotajā daļā (Latgalē) tika ierobežota arī izglītības ieguve latviešu valodā. Cīņā pret latīņu drukas aizliegumu Latgalē aktīvi iesaistījās toreizējā latgaliešu inteliģence, lielāko darbu paveica Pīters Miglinīks un Andrivs Jūrdžs, bet grāmatu pārrakstīšanā latīņu rakstā iesaistījās arī Joņs Salinīks, Vincents Leika, Joņs Seiļs un Joņs Šķesters.

## Vēsture
Pēc Janvāra sacelšanās Polijā Viļņas, Kauņas un Suvalku un Vitebskas guberņā, tajā skaitā Latgalē, aizliedza iespiešana izmantot latīņu burtus. 1865. gada 6. septembrī Krievijas Ziemeļrietumu apgabala ģenerālgubernators Konstantīns fon Kaufmans izdeva apkārtrakstu, ar kuru aizliedza šajā teritorijā latīņu rakstā drukātu iespieddarbu izgatavošanu un lietošanu.

1865. gadā Latgales latviešiem aizliedza ne tikai iespiest grāmatas latīņu rakstā, bet arī izplatīt latviešu vai latgaliešu valodā iespiestus tekstus (šis aizliegums bija spēkā no 1871. līdz 1904. gadam). Latgalē aizliegumu ieviesa pakāpeniski, bet 1871. gadā latgaliešu grāmatniecības entuziasts muižnieks Gustavs Manteifelis bija spiests parakstīt apņemšanos neiespiest „lietuviskas grāmatas poļu burtiem”.

Aizlieguma laikā par runāšanu latviešu valodā (t.sk. latgaliski) skolā vai latviski (t.sk. latgaliski) rakstītas grāmatas glabāšanu varēja apcietināt vai piemērot citu soda veidu. Pirmajos gados drukas aizliegums līdz galam vēl netika saprasts, tāpēc Gustavs Manteifelis aizvien vairākus gadus turpināja iespiest pirmo latgaliešu kalendāru, par ko tika apcietināts. Par līdzīgu aizlieguma neievērošanu tika izvērstas represijas. A. Stafecka uzsver, ka drukas aizliegums saistībā ar tā ieviešanas un īstenošanas laiku ir paradoksāls, jo šajā brīdī pārējā Eiropā, tajā skaitā Vidzemes un Kurzemes guberņā bija kultūras un izglītības uzplaukums (piemēram, pirmie Vispārējie latviešu Dziesmu un Deju svētki, notika latviešu atmoda, tapa eposs „Lāčplēsis”, strauji palielinājās skolu apmeklējums, pieauga rakstpratība u.c.). Kopumā drukas aizliegums Latgalē būtiski aizkavēja kultūras attīstību. 19. gadsimta beigās analfabētisma līmenis Latgalē bija augstākais tagadējā Latvijas teritorijā. Tā laikā latgaliešu valodā iespiestas grāmatas tika izdotas Rīgā, Helsinkos un Pēterburgā.

Neskatoties uz drukas aizliegumu, bērni latgaliešu valodu apguva mājās no lūgšanu grāmatām, kuras tika glabātas no iepriekšējās paaudzes, pārrakstītas vai ievestas Latgalē nelegāli.

Latīņu drukas aizliegums tika atcelts 1904. gada 7. maijā. Kā savās atmiņās stāsta bīskaps Jāzeps Rancāns, Mogiļevas arhibīskaps J. E. Šembeks Pēterburgas garīgā semināra lekcijās ir stāstījis, ka pats bija lūdzis imperatoram Nikolajam II un valdības ministriem drukas aizlieguma atcelšanu.

## Rokraksta literatūra
[thumb|200px|Lietuviešu [grāmatneši|grāmatnesis Vincs Juška]]

Viļņas guberņā drukas aizliegums radīja plašu grāmatnešu kustību. Grāmatu iespiešana tika veikta Mazajā Lietuvā — lietuviešu apdzīvotajā Austrumprūsijas daļā, no kurienes kontrabandas ceļā grāmatas tika nogādātas pāri robežai, 30 000—40 000 eksemplāru gadā.

Atšķirībā no Vidzemes un Kurzemes guberņām, kur latīņu raksts nebija aizliegts, Latgale kā Vitebskas guberņas daļa atradās citā administratīvajā un kultūras telpā, kas veicināja tās nošķirtību no pārējiem latviešu apdzīvotajām novadiem. Šie apstākļi apgrūtināja kultūras apmaiņu un atbalsta saņemšanu no citiem Latvijas novadiem, tāpēc latgaliešu kultūras un nacionālās pašapziņas veidošanās lielā mērā balstījās uz vietējo ierosmi. Dažas grāmatas iespieda Mazajā Lietuvā, un ebreju sīktirgotāju paunās tās ceļoja uz Latgali. Grāmatas pārrakstīja ar roku — kā nautrēnieši Andrivs Jūrdžs un Pīters Miglinīks. Bērniem latviski lasīt mācīja mātes vai arī tā sauktās „direktorkas” — katoļu priestera aicinātas sieviņas, kuras apstaigāja sādžas un skoloja bērnus grāmatā.

Šobrīd zināmi ap 15 grāmatu pārrakstītāju vārdi, bet viņu skaits bija daudz lielāks.

Pēc grāmatniecības vēsturnieka Alekseja Apīņa uzskata, rokraksta literatūra uzplaukst galvenokārt Latgales vidienē — Rēzeknes un Ludzas apriņķu daļā (Barkavas, Varakļānu, Gaigalavas, Nautrānu, Makašānu novadā). Likumsakarīgi, ka tieši tajos pagastos ap 1900. gadu (35 gadus pēc drukas aizlieguma ieviešanas) konstatēta visai augsta iedzīvotāju lasītprasme: 76,5 % pret 39,2 % blakus esošajos pagastos.

## Atsauces