Latvijas valsts atzīšana de iure

[thumb|300px|Latvijas delegācija Parīzē pēc Sabiedroto Augstākās padomes ''de iure'' atzīšanas lēmuma saņemšanas 1921. gadā. 1. rindā no kreisās [Miķelis Valters, Zigfrīds Anna Meierovics, Jānis Lazdiņš; 2. rindā no kreisās Oļģerds Grosvalds, Georgs Bisenieks, Jānis Tepfers]]
thumb|300px|Latvijas delegācijas ierosinātās Latvijas valsts robežas Parīzes miera konferencē
[thumb|300px| Polijas delegācijas ierosinātās Lietuvas un Polijas valstu robežas (t.s. [Romans Dmovskis|Dmovska līnija sarkanā krāsā, 1772. gada Polijas-Lietuvas kopvalsts robežas zilā krāsā) Parīzes miera konferencē. Redzams, ka Polija pretendēja ne tikai uz Lietuvas austrumu daļu, bet arī uz Latgales (*Livonie Polonaise*) dienvidu daļu un Sēlijas austrumu daļu]]

**Latvijas atzīšana ''[[de iure]]*** bija pilna diplomātiskā atzīšana, kas garantēja [[Latvija]]s valsts kļūšanu par pilntiesīgu starptautisko tiesību subjektu. Latvijas Republikas *de iure* atzīšanas process sākās pēc [[Baltā kustība|Baltās kustības]] sagrāves [[Krievijas pilsoņu karš|Krievijas Pilsoņu karā]] un Antantes Augstākās padomes vienbalsīga lēmuma [[Parīze|Parīzē]] 1921. gada 26. janvārī atzīt Latviju un Igauniju par starptautisko tiesību subjektiem.

== Latvijas centieni Parīzes miera konferencē (1919) ==
[[Latvijas delegācija Parīzes Miera konferencē|Latvijas delegācija]] [[1919. gada Parīzes miera konference|Parīzes miera konferencē]] par savu galveno uzdevumu uzskatīja panākt no Sabiedrotajām lielvalstīm Latvijas valsts neatkarības *de iure* atzīšanu. Ievērojot to, ka Latvijas delegācija tieši piedalīties Miera konferencē nevarēja, galvenais tās darbības veids bija iesniegumu piesūtīšana konferences komisijām un kontaktu uzturēšana ar konferences vadītājiem un dalībvalstu pārstāvjiem. 
Versaļas konferences studiju komitejas uzdevumā franču vēsturnieks [[Šarls Seņoboss]] (*Charles Seignobos*) izstrādāja plašāku ziņojumu *La Nation Lettonne*, kas bija sadalīts četrās daļās: 1. iedzīvotāji, 2. tagadējās iekārtas vēsturiskā izcelšanās, 3. latviešu tautiskā atdzimšana, 4. latviešu nacionālā programma.

Lai gan sākotnējie panākumi [[Latvijas valsts atzīšana de facto|Latvijas *de facto* atzīšanā]] viesa cerības, ka Antantes lielvalstis drīzumā varētu atzīt Latviju *de iure*, taču Sabiedroto pārstāvji, kuri [[Krievijas PFSR|padomju varu Krievijā]] uztvēra kā pagaidu parādību, nebija gatavi ignorēt Baltijas valstu agrāko piederību [[Krievijas Impērija]]i un gribēja Baltijas valstu nākotnes noteikšanu atstāt izlemšanai nākamajai Krievijas Satversmes sapulcei. Miera konferencē 1919. gada 6. maijā izveidotās speciālās Baltijas komisijas vadītājs [[Esmē Hauards]] maija beigās sarunā ar [[Zigfrīds Anna Meierovics|Zigfrīdu Meierovicu]], lika viņam saprast, ka Latvijas valdībai būs jāsamierinās ar [[Apvienotā Karaliste|Anglijas]] valdības jau doto “pagaidu atzīšanu”, jo krievu pretlielinieciskās aprindas “stingri uzstājoties pret Latvijas neatkarību”. E. Hauards gan neizslēdza iespēju, ka nākotnē situācija varētu manīties un Latvija varētu tikt atzīta *de iure*.

1919. gada 10. jūnijā sanāca Baltijas komisijas sēde, kurā Z. Meierovics nolasīja kārtējo Latvijas memorandu, norādot, ka vairāku lielvalstu pārstāvji ir izteikuši morālu atbalstu Latvijas cīņā par valstisko neatkarību un atzinuši tās [[Latvijas Pagaidu valdība|Pagaidu valdību]] *de facto*. Dokumenta beigās bija izteikta prasība atzīt Latviju kā suverēnu un neatkarīgu valsti. Taču komisijas locekļu attieksme pret šo prasību bija noraidoša. E. Hauards gan apstiprināja, ka sabiedrotie arī turpmāk izpildīs dotos solījumus attiecībā uz de facto neatkarības atzīšanu, tomēr akcentēja neiespējamību ievērot Latvijas galveno prasību — atzīt to *de iure*. Pēc E. Hauarda domām, Latvijas kā valsts statusa jautājumu nevarēja izšķirt bez Krievijas līdzdalības.

Visas savas darbības laikā (23.01.1919.—15.12.1919.) Latvijas delegācija [[Antante]]s valstu valdībām un Miera konferencei iesniedza 34 dažādus iesniegumus. Taču, saskaņā ar Latvijas diplomāta [[Oļģerts Grosvalds|Oļģerta Grosvalda]] liecībām, nekādas atbildes uz tiem faktiski nesaņēma.
Visas savas darbības laikā Latvijas delegācijai tā arī neizdevās panāk pozitīvu *de iure* atzīšanas jautājuma risinājumu. To nosacīja kā Sabiedroto neviennozīmīgā attieksme pret Krievijas nākotni, tā sarežģītā iekšpolitiskā situācija Latvijā 1919. gadā.

== Antantes lielvalstu nostāja (1920) ==
Tomēr [[Latvijas Neatkarības karš|Brīvības cīņu]] noslēgums un miera sarunu sākums ar Krieviju 1920. gada 16. aprīlī ievadīja jaunu posmu Latvijas cīņā par starptautisko atzīšanu. Pēc Lielbritānijas ārlietu ministra [[Džordžs Kersons|Džordža Kerzona]] (*George Nathaniel Curzon*) ierosinājuma, 1920. gada 10. jūnijā Antantes lielvalstis atkārtoti apsprieda Baltijas valstu jautājumu. Lielbritānijas nostāja bija divējāda: kamēr Ārlietu ministrija Dž. Belfūra vadībā iestājās par Baltijas valstu atzīšanu, tikmēr Kara ministrija un it īpaši tās vadītājs V. Čērčils bija kategoriski pret to. [[Itālija]] un [[Japāna]] izteicās par Baltijas valstu *de iure* atzīšanu, [[Francija]] ieņēma izvairīgu nostāju, bet [[Amerikas Savienotās Valstis|ASV]] kategoriski iebilda. ASV šaubījās, vai Latvija, [[Lietuva]] un [[Igaunija]] spēs ilgstoši pastāvēt kā neatkarīgas valstis, kā arī nevēlējās radīt precedentu, kas varētu dot iespēju Japānai, kuras nostiprināšanās neietilpa ASV interesēs, pretendēt uz Krievijas Impērijas mantojumu Tālajos Austrumos.

Nepamatotas izrādījās arī cerības panākt *de iure* atzīšanu no [[Polija]]s un [[Somija]]s, kuras nevēlējās aizsteigties priekšā Antantes lielvalstīm. Polija, bez tam, joprojām centās uzturēt [[Latgale]]s jautājumu, kas pēc *de iure* atzīšanas viennozīmīgi būtu izšķirts par labu Latvijai.

Tomēr 1920. gada pirmajā pusē Latvijas panākumi starptautiskās atzīšanas jomā bija ievērojami — [[Rīga|Rīgā]] atradās 16 valstu dažāda veida pārstāvniecības (Lielbritānijas politiskā un militārā misija; Francijas militārā misija un konsulāts; Itālijas sūtniecība, ASV pārstāvniecība un konsulāts; Igaunijas sūtniecība, militārā misija un konsulāts; Lietuvas sūtniecība un konsulāts; Polijas sūtniecība, militārā misija un konsulāts; [[Zviedrija]]s, [[Norvēģija]]s, [[Dānija]]s, [[Šveice]]s un [[Holande]]s konsulāti). Savukārt Latvijas pārstāvniecības atradās 17 valstīs.

== Miera sarunas ar Krieviju un Vāciju ==
1920. gada pavasarī Latvija uzsāka miera sarunas ar Krieviju un [[Vācija|Vāciju]]. Vācija jau pirmajā sarunu raundā piekrita atzīt Latviju *de iure* pēc tam, kad to izdarīs viena no [[Versaļas miera līgums|Versaļas miera līgumu]] parakstījušajām Antantes lielvalstīm. Šī atzīšanas formula arī tika ietverta 1920. gada 15. jūlijā parakstītajā Pagaidu līgumā par sakaru atjaunošanu starp Latviju un Vāciju.

1920. gada 11. augustā [[Latvijas-Krievijas miera līgums|Latvija parakstīja miera līgumu ar Krieviju]], kura otrajā pantā bija norādīts, ka “Krievija bez ierunām atzīst Latvijas valsts neatkarību, patstāvību un suverenitāti un labprātīgi uz mūžīgiem laikiem atsakās no visām suverēnām tiesībām, kuras piederēja Krievijai attiecībā uz Latvijas tautu un zemi kā uz bijušās valsts tiesiskās iekārtas, tā arī uz starptautisko līgumu pamata, kuri še aprādītā nozīmē zaudē savu spēku uz nākamiem laikiem”. Šis līgums ne vien atzina Latviju *de iure*, bet arī, ievērojot to, ka Krievija pati atteicās no pretenzijām uz Latvijas teritoriju, novērsa nopietnu šķērsli vispārējai starptautiskai juridiskai atzīšanai.

== Sarunas par iestāšanos Tautu Savienībā ==
Pēc Z.Meierovica atkārtotās vēršanās pie Sabiedroto Augstākās padomes ar lūgumu atzīt Latviju *de iure* 1920. gada 21. janvārī, kurš nedeva nekādus rezultātus, Latvija izdarīja mēģinājumu starptautisko atzīšanu panākt, iestājoties [[Tautu Savienība|Tautu Savienībā]]. 14. maijā Latvijas valdība Tautu Savienībai iesniedza iestāšanās lūgumu.
 
1920. gada 13. novembrī Latvijas delegācija ar Z.&nbsp;Meierovicu priekšgalā ieradās [[Ženēva|Ženēvā]]. Tautu Savienība 15. novembrī Latvijas uzņemšanas lūgumu nodeva V komisijas 1. apakškomisijai, kas 25. novembrī uzklausīja Z.Meierovicu. Minētā apakškomisija izvirzīja šādus iebildumus pret Baltijas valstu uzņemšanu:

# Latvija un Igaunija robežojas ar valsti (Krieviju), kurā valda [[anarhija]] un kuru Tautu Savienība nekādā veidā nevar ietekmēt;
# Baltijas valstis nav atzītas *de iure*, un pret to atzīšanu iebilst ASV un Francija.

Sakarā ar otro iebildumu Tautu Savienības juristi tā arī nespēja vienoties vai valsts uzņemšana Tautu Savienībā nozīmē tās atzīšanu *de iure*, vai nē, un šis jautājums tā arī palika atklāts.

Tautu Savienības asambleja Baltijas valstu uzņemšanu apsprieda 16. decembrī. Par Latvijas uzņemšanu balsoja piecas valstis ([[Itālija]], [[Kolumbija]], [[Paragvaja]], [[Persija]] un [[Portugāle]]), pret — 24, bet 13 atturējās.

== Izmaiņas Antantes lielvalstu pozīcijā ==

1920. gada nogalē, sakarā ar [[Pjotrs Vrangelis|Vrangeļa]] armijas sagrāvi un cerību izzušanu izveidot neboļševistisku Krieviju, Francija sāka mainīt savu nostāju Baltijas valstu jautājumā. Situācijas izmaiņām sekoja nekavējoša atbilstoša Latvijas Ārlietu ministrijas reakcija. Z.&nbsp;Meierovics nolēma apmeklēt [[Roma|Romu]], [[Parīze|Parīzi]] un [[Londona|Londonu]], lai atkārtoti pamatotu nepieciešamību atzīt Latviju *de iure*. Romā, kur Z.&nbsp;Meierovics ieradās 18. decembrī, viņš saņēma visu vadošo politiķu apliecinājumu viņu gatavībai sniegt atbalstu Latvijas prasībai, kā arī izrādīt šajā jautājumā iniciatīvu.

Parīzē Z.&nbsp;Meierovics ieradās 1920. gada 24. decembrī. Lai gan Francijas parlamentā joprojām bija spēcīga opozīcija pret Baltijas valstu atzīšanu, viņam izdevās panākt Francijas prezidenta A.Miljerāna (*Millerand*) solījumu atbalstīt Latvijas valstiskuma starptautisko atzīšanu. 29. decembrī Francijas valdība izsūtīja citām lielvalstīm notas ar ierosinājumu atzīt Baltijas valstis *de iure*.

No Parīzes Z.&nbsp;Meierovics devās uz Londonu, kur uzturējās no 1921. gada 1. līdz. 23. janvārim. Londonā Z.&nbsp;Meierovicam neizdevās iegūt drošu pārliecību, ka Lielbritānija atbalstīs Latvijas prasību. Pret to asi iebilda ārlietu ministrs Dž.&nbsp;Kerzons. Savukārt, Lielbritānijas premjerministrs [[Deivids Loids Džordžs]] (*Lloyd George*) ieņēma svārstīgu nostāju.

== Antantes Augstākās padomes lēmums ==
[[Attēls:Satversmes sapulces sēde par godu de iure atzīšanai 1921. gada 28. janvārī.jpg|thumb|300px|Satversmes sapulces sēde par godu *de iure* atzīšanai 1921. gada 28. janvārī]]
1921. gada 24. janvārī Parīzē bija paredzēts sanākt Sabiedroto Augstākajai padomei, piedaloties Lielbritānijas, Francijas, Itālijas, Japānas un [[Beļģija]]s pārstāvjiem. 21. janvārī Latvijas sūtnis Francijā ne tikai minēto piecu, bet arī citu Parīzē rezidējošo valstu pārstāvjiem iesniedza rakstu ar lūgumu atzīt Latviju *de iure*. 23. janvārī Parīzē ieradās Z.&nbsp;Meierovics. Augstākās padomes sēde, kā paredzēts, sākās 24. janvārī. Baltijas valstu jautājuma izskatīšana divreiz tika atlikta, līdz beidzot 26. janvārī tas tika izskatīts. Kā referents uzstājās Francijas Ārlietu ministrijas ģenerālsekretārs Bertelo. Lai gan kopējais noskaņojums bija Baltijas valstīm labvēlīgs, līdz pat pēdējam lēmuma pieņemšanas brīdim situācija saglabājās neskaidra. Tomēr Francijas ārlietu ministra [[Aristids Briāns|Briāna]] (*Briand*) un Itālijas ārlietu ministra grāfa Sforcas uzstāšanās un Loida Džordža, kurš nostājās pret savu ārlietu ministru Kerzonu, atbalsts svaru kausus nosvēra Latvijai par labu. 26. janvārī Antantes Augstākā padome vienbalsīgi nolēma atzīt Latviju un Igauniju *de iure*, un Latvijas puse saņēma šo faktu apliecinošu oficiālu rakstu. Piecas valstis — Lielbritānija, Francija, Japāna, Beļģija un Itālija — bija atzinušas Latvijas neatkarību bez jebkādiem ierobežojumiem. Šajā sakarā Z.&nbsp;Meierovics 18. februārī, uzstājoties [[Latvijas Republikas Satversmes sapulce|Satversmes sapulces]] sēdē, norādīja: “Mēs esam panākuši *de iure* atzīšanu bez kaut kādām klauzulām un varam tagad savu nākamību veidot kā pilntiesīga valsts, kā mūsu intereses to vislabāk prasa.”.

Pēc Antantes lielvalstu 26. janvāra lēmuma sākās vispārēja Latvijas *de iure* atzīšana. Kā pirmās to ar atpakaļejošu datumu izdarīja Polija (atzīšanas raksts datēts ar 1920. gada 31. decembri) un Somija (atzīšanas raksts datēts ar 1921. gada 26. janvāri). 1. februārī sekoja atzīšana no Vācijas, 5. februārī — Norvēģijas un Zviedrijas, 7. februārī — Dānijas, 10. februārī — Persijas, 17. februārī — [[Austrija]]s, 19. februārī — [[Portugāle]]s, 26. februārī — [[Rumānija]]s. 8. martā atsevišķu atzīšanas rakstu piesūtīja Japāna, lai gan tā bija pārstāvēta Sabiedroto Augstākajā padomē.

Kā pēdējā no lielvalstīm Latviju *de iure* atzina ASV — 1922. gada 28. jūlijā, turklāt, ASV deklarācijā tika norādīts, ka ASV atzīst pastāvošo valdību nevis valsti. Ja atzīšanas rakstā nebūtu pieminēts, ka Valsts departaments gaida Kongresa lēmumu par oficiālu diplomātisko pārstāvniecību izveidošanu, tas būtu uztverams tikai kā pagaidu *de facto* stāvokļa atzīšana. Bez tam, atzīšanas raksts saturēja atrunu, ka “Savienotās Valstis vienmēr uzskatījušas, ka nekārtības Krievijā nedrīkst tikt izmantotas par cēloni Krievijas teritoriju atsavināšanai”. Šis pieticīgais Latvijas neatkarības atzīšanas traktējums vēlākajos gados tika revidēts.

Līdz 1922. gada beigām Latviju *de iure* bija atzinušas 28 valstis, bet visā starpkaru periodā — 42 valstis (šajā periodā kopā bija 56 [[Tautu Savienība]]s valstis).

== Latvijas okupācijas neatzīšanas politika (1940-1990) ==
1940. gadā pēc okupācijas un tai sekojošās aneksijas no [[Padomju Savienība|PSRS]] puses Latvija *de facto* zaudēja savu neatkarību, taču no starptautisko tiesību viedokļa Latvija joprojām *de iure* pastāvēja kā starptautisko tiesību subjekts, ko atzina vairāk nekā 50 pasaules valstis. Vairākuma demokrātisko valstu piekoptā Baltijas valstu inkorporācijas neatzīšanas politika, kalpoja par tiesisko pamatu Latvijas neatkarības atjaunošanai 1990./1991. gadā.

Spilɡtākā epizode ilɡajai politiskajai cīņai par Baltijas valstu atzīšanas turpināšanu notika 1974. gadā, kad [[Austrālija]]s vēstniecība Maskavā oficiāli paziņoja, ka [[Gofs Vitlams|Gofa Vitlama]] leiboristu partijas valdība ir juridiski atzinusi Baltijas valstu inkorporāciju Padomju Savienībā. 
Pateicoties tam, ka latviešiem un citiem baltiešiem bija izveidotas gan vietējās, gan starptautiskās organizācijas, trimdas latviešu, lietuviešu un iɡauņu kopienas ātri mobilizējās ne tikai Austrālijā, bet arī visā pasaulē. 
Baltijas valstu iekļaušanas PSRS sastāvā atzīšana diezgan drīz kļuva par ārpolitikas domstarpību objektu starp Vitlama valdību un konservatīvo opozīciju, un mēnesi pēc valdības lēmuma, opozīcijas vadītājs Bils Snedens lielā sanāksmē [[Melburna]]s Latviešu namā paziņoja: ja Liberāļu partija tiks pie varas, tā šo lēmumu pārskatīs. 1975. gadā Liberāļu partija trīs nedēļas Senātā bloķēja budžeta likumdošanu, un Vitlama valdība nespēja to pieņemt, tādēļ ģenerālgubernators Džons Kērs atlaida G. Vitlamu no premjera amata, vēlēšanās pārliecinoši uzvarēja Liberāļu partija, kas dažas dienas pēc vēlēšanām paziņoja, ka anulē lēmumu par Baltijas valstu atzīšanas pārtraukšanu.

Freizera valdība nosūtīja notu Austrālijas vēstniekam Maskavā, kurā bija rakstīts, ka vēstnieks vairs nedrīkst apmeklēt Baltijas valstis, jo tās netiek atzītas par PSRS sastāvdaļu, ka ar šo dienu amatā atpakaļ iecelts Latvijas goda konsuls Austrālijā. Kopš konsula darbības atjaunošanas Austrālijas valdība savos paziņojumos vairākkārt uzsvēra, ka uzskata Latvijas konsulāta pastāvēšanu par pierādījumu inkorporācijas neatzīšanas politikai.

== Skatīt arī ==
* [[Latvijas valsts atzīšana de facto|Latvijas atzīšana *de facto'']]
* Latvijas brīvības cīņas
* 1919. gada Parīzes miera konference

## Atsauces

## Ārējās saites

* Historia.lv informācija