Pāņini

**Pāņini** (, ; dzīvojis ap 5.–4. gadsimtu p.m.ē.) bija senindiešu valodnieks un sanskrita gramatikas sistematizētājs, kuru plaši uzskata par vienu no ietekmīgākajām personībām valodniecības vēsturē. Viņš radīja pirmo zināmo pilnīgi formālo, strukturāli konsekvento un augsti algoritmizētu valodas aprakstu, kas gadsimtiem noteica sanskrita lingvistisko tradīciju un vēlāk ietekmēja globālās valodniecības un formālo sistēmu attīstību. Pāņini galvenais darbs, *[[Aṣṭādhyāyī]]* (“Astoņas nodaļas”), ir monumentāla un augsti formalizēta gramatikas sistēma ar vairāk nekā 3900 lakoniskiem sūtru tipa noteikumiem, kas aptver fonētiku, fonoloģiju, morfoloģiju, vārddarināšanu un sintaktiskās struktūras. Traktāts izmanto precīzu metavalodu, tostarp šivasūtras, vietniekzīmes un sarežģītas tehniskās marķēšanas shēmas, veidojot vienu no agrīnākajiem pilnvērtīgi ģeneratīvas gramatikas piemēriem cilvēces intelektuālajā vēsturē.

Pāņini ietekme sniedzas tālu ārpus klasiskā sanskrita. Viņa radītā formālo noteikumu sistēma un algoritmiskā pieeja ir devusi pamatu ģeneratīvajai gramatikai, formālo valodu teorijai, automātu teorijai un valodas matemātiskai modelēšanai, padarot viņu par vienu no centrālajām figūrām ne tikai senās Indijas filoloģijā, bet arī mūsdienu valodzinātnes un datorlingvistikas attīstībā.

## Dzīvesgājums
Par Pāņini dzīvesgājumu saglabājušās tikai fragmentāras, vēlīnās tradīcijās balstītas ziņas, un viņa biogrāfija lielā mērā rekonstruējama netieši, izmantojot lingvistisko materiālu un klasisko komentētāju piezīmes. Parasti viņu datē ar 5.–4. gadsimtu p.m.ē. (dažreiz plašāk, tas ir, ar 6.–4. gadsimtu p.m.ē.) un saista ar Gandhāras reģionu, īpaši Šalaturas apvidu pie Takšasilas mūsdienu Pakistānas teritorijā. Pašā *[[Aṣṭādhyāyī]]* autobiogrāfija nav sniegta, taču Kātjājana un Pataņdžali Mahābhāšja apliecina Pāņini noteikumu agrīno autoritāti un ļauj netieši datēt viņa darbību. Klasiskajā tradīcijā parādās hagiogrāfiskas leģendas, kas ilustrē viņa prestižu vēdisko zinātņu kontekstā. Populāri nostāsti vēsta, ka Pāņini iedvesmojušas Šivas damaru bungas skaņas, no kurām cēlušās Šivasūtras, vai ka viņš saņēmis dievietes Sarasvatī svētību. Lai gan šie stāsti nav vēsturiski pārbaudāmi, tie atspoguļo, cik augstu vjākaraņa — gramatika kā viena no vēdisko palīgdisciplīnu — tika godāta un kāpēc Pāņini tradīcijā ieguva pusmītisku statusu.

Pāņini darbs norisinājās vēdisko un pēcvēdisko zinātņu vidē, kur gramatika bija nepieciešama vēdu interpretācijai un precīzai atkārtošanai. Viņš turpināja un pārveidoja seno gramatikas skolu tradīcijas (īpaši Šākaljas un Jainījas virzienus), vienlaikus izveidojot revolucionāri formālu, precīzi strukturētu valodas apraksta sistēmu, kas kvalitātē pārspēja agrākos modeļus. Takšasila, kā reģionāls mācību centrs, nodrošināja vidi, kur krustojās gramatika, loģika, etimoloģija un rituālā filoloģija. Pāņini darbs *[[Aṣṭādhyāyī]]* kļuva par centrālo tekstu gramatikas skolā, kuru vēlāk pilnveidoja Kātjājana un Pataņdžali, veidojot klasisko triādi, kas gadsimtiem noteica sanskrita lingvistisko tradīciju. Lai gan precīzi biogrāfiskie dati nav zināmi, Pāņini darbs un konteksts liecina, ka viņš bija augsti izglītots un izcils analītiskās domas pārstāvis, kurš darbojās dinamiskā intelektuālā vidē, padarot viņu par vienu no nozīmīgākajām figūrām visā valodniecības vēsturē.

## Ārējās saites