Viktors Urbanovičs

**Viktors Urbanovičs** (; dzimis 1898. gada 2. jūnijā Rīgā, miris 1977. gada 2. jūnijā Maskavā) bija Latvijas baltkrievu izcelsmes Krievijas Impērijas un padomju militārais darbinieks, ģenerālleitnants, Viskrievijas Ārkārtas komisijas (čeka), Apvienotās valsts politiskās pārvaldes (''OGPU''), Iekšlietu Tautas komisariāta (''NKVD'') darbinieks.

## Dzīvesgājums
Piedzima 1898. gadā Rīgā.

### Pirmajā pasaules karā un pilsoņu karā
No 1916. gada decembra dienēja Krievijas Impērijas armijā, 1917. gada septembrī demobilizēts. 1918. gada maijā sāka dienestu Sarkanajā armijā, Dienvidrietumu frontē, bija vada komandiera palīgs un vada komandieris, ložmetējnieku komandas priekšnieka palīgs, bruņuvilciena priekšnieks, dzelzčeļa aizsardzības atsevišķā bataljona rotas komandiera palīgs un komandieris, bruņuvilciena desanta vienības priekšnieks, rezerves ložmetējnieku bataljona vada instruktors. Par dalību Krievijas pilsoņu karā apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni.

### Starpkaru laikā
1920. gadā pabeidza kājnieku—ložmetējnieku komandējošā sastāva kursus Orlā. 1921. gada janvārī norīkots par ložmetējnieku vada komandieri, pēc tam — par ložmetējnieku komandas priekšnieku Viskrievijas Ārkārtas komisijas (čeka) karaspēka 2. pulkā, novembrī — par rotas koamndieri čekas 25. atsevišķajā bataljonā.

Kopš 1922. gada jūnija bija vada komandieris un 5. Volgas dzelzceļa pulka diviziona adjutanta, kopš 1923. gada janvāra bija vada komandieris, ''OGPU'' karaspēka 5. Nižņijnovgorodas diviziona komandiera pienākumu izpildītājs.

1924. gada septembrī nosūtīts uz apmācību Sarkanās armijas Kara akadēmijā, pēc kuras beigšanas 1928. gada jūlijā norīkots par *OGPU* Augstākās robežsardzes skolas pasniedzēju. Kopš 1931. gada novembra bija *OGPU* karaspēka 1. skolas Mācību nodaļas un štāba priekšnieks.

Kopš 1932. gada oktobra bija *OGPU* Maskavas apgabala pilnvarotās pārstāvības karaspēka 9. un 4. dzelzceļa brigādāžu komandieris un kara komisārs. Kopš 1933. gada jūlija — Vidusāzijas un Turkmēnijas *OGPU* Robežsardzes un karaspēka pārvaldes 2. nodaļas 3. iecirkņa, pēc tam Kaujas sagatavošanas un bruņojuma nodaļas priekšnieks. Kopš 1935. gada jūnija — Tālo Austrumu novada Robežas un iekšējās apsardzības pārvaldes komendanta karaspēka štāba priekšnieks. 1935. gada decembrī paaugstināts līdz pulkveža pakāpei. 1938. gada vasarā piedalījās Hasana kaujās.

Kopš 1940. gada janvāra bija Iekšlietu Tautas komisariāta (*NKVD*) dzelceļa aizsardzības karaspēka štāba 1. nodaļas priekšnieka amatā, kopš aprīļa — *NKVD* Robežsardzes karaspēka Galvenās pārvaldes Organizācijas pārvaldes Kaujas sagatavošanas nodaļas priekšnieka vietnieks.

### Otrajā pasaules karā
Kad sākās Vācijas—PSRS karš, Urbanovičs, ģenerālmajors kopš 1941. gada jūlija, bija 34. armijas 257. strēlnieku divīzijas komandieris (Rezerves fronte no 30.07.1941., Ziemeļrietumu fronte no 06.08.1941.), divīzija kopā ar citām armijas vienībām tika aplenkta pie Ilmeņa, pēc izlaušanās no aplenkuma Urbanovičs pazemināts ieņemajamā amatā un mēnesi komandēja 27. armijas 183. strēlnieku divīzijas 29. strēlnieku pulku.

1941. gada novembrī iecelts par 29. armijas (Rietumu, kopš decembra — Kaļiņinas fronte) štāba Operatīvās nodaļas priekšnieku, 1942. gada janvārī — par 39. armijas 252. strēlnieku divīzijas komandieri. Divīzija Rževas—Vjazmas operācijā piedalījās kaujās 39. armijas galvenā trieciena virzienā, pārraujot pretinieka aizsardzību. Janvāra beigās divīzija sasniedza Vjazmas—Smoļenskas dzelzceļu Jarcevas tuvumā. Jūlijā divīzija tika aplenkta, un izlauzās no aplenkuma pēc triju nedēļu ilgām kaujām.

1942. gada septembrī Urbanovičs kļuva par 186. strēlnieku divīzijas komandieri, 1943. gada jūlijā — par 41. strēlnieku korpusa komandieri. Korpuss bija iesaistīts Orlas, Brjanskas, Rogačovas—Žlobinas, Bobruiskas, Minskas, Belostokas, Mlavas—Elbingas, Austrumprūsijas operācijās. Kopš 1944. gada novembra Urbanovičs bija ģenerālleitnants.

### Pēc kara
Pēc kara Urbanovičs palika korpusa komandieris (Minskas, no 1946. gada — Baltkrievijas kara apgabals). 1949. gada maijā nosūtīts uz mācībām Augstākajā kara akadēmijā, kuru pabeidzis, 1950. gada maijā iecelts par 137. strēlnieku korpusa komandieri (Tālo Austrumu kara apgabals).

1953. gada aprīlī komandēts uz Ķīnu, kur bija vecākais kara padomnieks Ķīnas Tautas atbrīvošanas armijas (ĶTAA) apgabala komandierim un ĶTAA Ģenerālā štāba priekšnieka vietniekam kaujas sagatavošanā. 1957. gada jūnijā piekomandēts PSRS Bruņoto spēku Ģenerālajam štābam zinātniskās pētniecības darbam. 1960. gada oktobrī atvaļināts rezervē.

Nomira 1977. gadā Maskavā, apglabāts Kuncevas kapos.

## Atsauces