Viljams Koltmens

**Viljams Harolds Koltmens** (dzimis ; miris ) bija britu karavīrs un Viktorijas krusta saņēmējs, kas ir augstākais apbalvojums par varonību ienaidnieka priekšā Lielbritānijas militārajā apbalvojumu sistēmā. Viņš ir arī visaugstāk apbalvotais apakšvirsnieks Lielbritānijas bruņotajos spēkos Pirmā pasaules kara laikā. Ievērības cienīgs fakts bija, ka viņš, dievbijīgs kristietis un pacifists, devās karā kā kara sanitārs un saņēma visus savus apbalvojumus, neizšaujot nevienu šāvienu.
## Biogrāfija
Viljams piedzima dārznieka Karla Koltmena (1851–1903) un viņa sievas Annijas (dzimusi Gopsila) ģimenē, kā ceturtais dēls. Trīspadsmit gadu vecumā viņš pameta skolu, lai palīdzētu mātei uzturēt ģimeni pēc tēva nāves.

1913. gada 8. janvārī viņš apprecējās ar Eleonoru Meju Dolmani (1893–1948), un vēlāk viņiem piedzima divi bērni.

Reliģijai bija svarīga loma Viljama Koltmena dzīvē. Visu mūžu viņš bija Plimutas brāļu kopienas loceklis, kas regulāri tikās Vinshilas ciemata zālē, Bērtonas pie Trentas nomalē, kur Viljams arī mācīja svētdienas skolā.
## Pirmais pasaules karš
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma Koltmens brīvprātīgi pieteicās militārajam dienestam. 1915. gada janvārī kā parasts strēlnieks viņš tika norīkots uz 1./6. bataljona 2. rotu, Ziemeļstefordšīras pulkā. 1915. gada oktobrī viņš tika pārcelts uz bataljona 1. rotu, ar kuru kopā tika nosūtīts uz Franciju.

Šausmas, ko viņš pieredzēja Gomekūras kaujas laikā, kas bija daļa no grandiozās un asiņainās Sommas kaujas, pamudināja viņu 1916. gada jūlijā iesniegt lūgumu par pārcelšanu uz lauka sanitāru korpusu, kas arī tika atbalstīts. Šajā amatā viņš bija pakļauts tām pašām briesmām kā citi karavīri, kas atradās ierakumos ar ieroci rokās, taču viņam nebija absolūti nekādu līdzekļu sevi aizsargāt. Tas prasīja ārkārtēju drosmi, jo īpaši tāpēc, ka, būdams 163 cm garš un ar atbilstošu ķermeņa uzbūvi, viņam bija grūtības nest daudz smagākus ievainotos karavīrus. Papildus ievainoto nešanai viņš dažreiz sniedza bataljona virsniekiem svarīgu informāciju, ko ieguva, pārvietojoties pa neitrālo zonu starp pretinieku pozīcijām. Kādu dienu viņš no neitrālas teritorijas atguva pat ložmetēju. Koltmena raksturīgā iezīme bija viņa nevēlēšanās atpūsties, kamēr visi ievainotie nebija aizvesti no kaujas lauka, kas dažkārt noveda pie tā, ka viņš un viņa komanda strādāja pat pēc tam, kad pārējā bataljona daļa jau bija devusies atpūtā.

Riskējot ar savu dzīvību, viņš arī no noliktavas, kas bija aizdegusies ar mīnmetēju uguni, iznesa rokas granātas un signālraķetes un viņš izrādīja iniciatīvu cilvēku glābšanā no sabrukušā tuneļa zem ierakumiem.
## Apbalvojumi
1917. gada februārī Koltmens kā ierindnieks tika apbalvots ar Militāro medaļu par ievainota virsnieka evakuāciju no neitrālas teritorijas. 1917. gada augustā medaļai par darbībām aiz ienaidnieka līnijām tika pievienota plāksnīte.

Koltmens saņēma medaļu par drosmīgu rīcību par darbībām 1917. gada jūlijā, kaujas laikā uz dienvidrietumiem no Lansas. Gandrīz piecas dienas Koltmens nesa ievainotos no neitrālas teritorijas. *London Gazette* par viņu rakstīja:

Ievainoto evakuācija no frontes līnijas, riskējot ar savu dzīvību ienaidnieka ugunī, parādīja nepārspējamu varonību un pienākuma apziņu. Viņa drosme neapšaubāmi izglāba daudzas dzīvības; viņš visu nakti turpināja meklēt ievainotos ienaidnieka ložmetēju ugunī un evakuēt viņus. Viņa absolūtā vienaldzība pret briesmām iedvesmoja un rādīja piemēru citiem karavīriem.

Koltmenam 1918. gada septembrī tika piešķirta otrā medaļa (Drosmīgās uzvedības medaļa ar plāksnīti). Prese viņu raksturoja šādi:

28. septembrī pie Sentkventina kanāla netālu no Belanglizas, spēcīgas artilērijas uguns ietekmē, viņš pārsēja un iznesa daudzus ievainotos. Nākamajā dienā, ofensīvas laikā, viņš turpināja darboties bez miega un atpūtas, turpinot meklēt ievainotos, ignorējot ienaidnieka uguni. Viņš neļāva sev atpūsties, kamēr nebija pārliecināts, ka teritorija ir attīrīta un ka vairs nav neviena, kam nepieciešama palīdzība. Viņš parādīja spilgtu bezbailības un pienākuma apzināšanās piemēru.


26 gadu vecumā, būdams Ziemeļstefordšīras pulka 1. bataljona jaunākā kaprāļa dienesta pakāpē, viņš Pirmā pasaules kara laikā cīnījās Francijā, kur viņam tika piešķirts augstākais militārais apbalvojums: Viktorijas krusts.

Viņš pierādīja savu drosmi, iniciatīvu un uzticību pienākumam. 1918. gada 3. un 4. oktobra kauju laikā netālu no Manekenas augstienēm uz ziemeļaustrumiem no Sekeāras sanitārs Koltmens, uzzinot, ka atkāpšanās laikā vairāki ievainotie karavīri ir pamesti, atkāpās viens pats, atrada tos zem spēcīgas uguns, pārsēja un izvilka uz muguras trīs vīrus vienu pēc otra. Kopumā drosmīgais kaprālis nesa ievainotos 48 stundas nepārtraukti.

Arī kauju laikā viņš tika pieminēts ziņojumos (*Mentioned in Despatches*) par savu darbu Ransāras ierakumos un apbalvots ar Francijas Kara krustu ().
## Vēlākā dzīve
thumb|Viljama Koltmena un viņa sievas Eleonoras kaps
1919. gada maijā Koltmens Bekingemas pilī saņēma Viktorijas krustu, taču, būdams pazīstams ar savu pieticību, viņš, kā ziņots, ieradās Bērtonā pie Trentas pa apvedceļiem, lai izvairītos no pilsētnieku sagaidīšanas ceremonijas. Pēc demobilizācijas viņš atrada darbu kā dārznieks pilsētas parkā.

Otrā pasaules kara laikā viņš komandēja Bērtonas pie Trentas kadetu korpusu kā kapteinis.

Viņš aizgāja pensijā 1963. gadā. 1974. gadā viņš nomira 82 gadu vecumā Bērtonas pie Trentas slimnīcā no bronhopneumonijas un Pārkinsona slimības. Viņš ir apglabāts kopā ar sievu Eleonoru Svētā Marka kapsētā Vinshilā.
## Piemiņa
Viņa medaļas, tostarp Viktorijas krusts, ir apskatāmas Stefordšīras pulka muzejā. Muzejā atrodas arī Pirmā pasaules kara tranšejas kopija, kas nosaukta par godu Koltmenam.

Piemiņas dārzos, Ličfīldas ielā, Bērtonā, atrodas Koltmena piemineklis. Koltmena VC Miera mežs atrodas Mill Hill Lane, Vinshilā. Tanstalā ir ceļš kas nosaukts par godu Koltmenam.

Viljams Koltmens reiz pauda cerību, ka nākamās paaudzes neko nezinās par kariem un ka pienāks laiks, kad neviens cilvēks vairs nevarēs saņemt Viktorijas krustu. 
## Atsauces

## Ārējās saites
*Film clip of Coltman in February 1963 from the Media Archive for Central England (MACE)