Igaunijas mazpilsētas

**Mazpilsēta** vai **pilsētciemats** () ir viens no Igaunijas apdzīvoto vietu veidiem līdzās pilsētām (*linn*), lielciemiem (*alevik*) un ciemiem (*küla*). Pēc nozīmības mazpilsētas tiek ierindoti starp lielciemiem un pilsētām. Mazpilsētas statusu piešķir apdzīvotajām vietām ar vairāk kā 1000 pastāvīgajiem iedzīvotājiem, ar kompaktu pilsētas tipa apbūvi, kā arī iedzīvotājiem pārsvarā ir jābūt nodarbinātiem rūpniecībā, pakalpojumu sektorā vai tirdzniecībā. Nozīmīgs aspekts ir reģionālas administratīvo vai pakalpojumu centra funkcijas — vidusskola vai pamatskola, bibliotēka un kultūras nams, vairāki tirdzniecības un pakalpojumu punkti, medicīnas iestādes. Likums pieļauj atkāpes – mazpilsēta var saglabāt savu statusu, ja tā pilda reģionālā centra funkciju, kaut arī iedzīvotāju skaits ir mazāks par 1000. Mazpilsētas statusu piešķir ar Reģionālās attīstības ministrijas īpašu rīkojumu pēc pašvaldības vai iedzīvotāju iniciatīvas; rīkojums tiek publicēts oficiālajā vēstnesī *Riigi Teataja*. Uz 2026. gadu Igaunijā ir 13 apdzīvotās vietas ar mazpilsētas statusu.

## Vēsture
16. gadsimtā Igaunijas terotorijā Livonijas konfederācijas sastāvā bija 14 miesti (*)* – Helme, Karksi, Keila, Kirumpē, Koluvere, Kuresāre, Laijuze, Lihula, Otepē, Pirita, Peltsamā, Valga un Viru-Nigula. Lielākā daļa šo miestu tika nopostīti Livonijas karā, bet Lihula, Keila, Kuresāre, Otepē un Valga vēlākos gados kļuva par pilsētām. Vēlākos gados Estlandē miesti tika dēvēti par *Flecke* vai *Köping,* uzsverot miesta tirdzniecības privilēģijas un saikni ar kroņa zemi, bet Livonijā – par *Flecke* vai *Hakelwerk*. uzsverot atkarību no pils vai ordeņa/bīskapa administrācijas. Dokumentos latīņu valodā tika lietoti termini *vicus* vai *oppidum*. Igauņu valodā jau izsenis šādu apdzīvotu vietu apzīmēšanai izmantoja *alev* – ‘atklāts apvidus’ vai ‘piepilsēta’.

Miesta statuss kļuva juridiski oficiāls Krievijas impērijas laikā, kad Igaunijas teritorija bija sadalīta Estlandes un Livonijas guberņās – apdzīvota vieta, kas nav pilsēta, bet kurā nav arī zemnieku kopienas (pagasta) pārvaldes. Tajos darbojās sava policijas un tirdzniecības uzraudzība. Neskatoties uz to, līdz 20. gadsimta sākumam Igaunijas teritorijā atkal bija izaugušas vairāki miesti bez juridiska statusa. Sākot ar 1917. gadu , daudziem no tiem tika piešķirtas vietējās pašvaldības tiesības kā mazpilsētām, un paralēli lielākas mazpilsētas tika pārdēvētas par pilsētām.

Ar 1938. gadā pieņemto Pilsētu likumu 12 lielākajām mazpilsētām (miestiem) tika piešķirts pilsētas statuss (Antsla, Elva, Jegeva, Jehvi, Kallaste, Keila, Kilingi-Nemme, Kunda, Kerdla, Mustla, Mustvē, Meizakila, Sindi un Sūre-Jāni). Mazpilsētas statuss palika tikai Vendrai, Jervakandi un Kehrai, bet Vēpsu tika pazemināts līdz ciema statusam.

Igaunijas PSR laikā jau 1945. gadā daudzām apdzīvotajām vietām tika piešķirts strādnieku ciemata, pilsētciemata vai kūrortciemata statuss. 1983. gadā Igaunijas PSR bija 24 pilsētciemati (Abja-Paluoja, Aegvīdu, Jerva-Jāni, Jervakandi, Kehra, Kohila, Lavasāre, Lihula, Loksa, Merjamā, Narva-Jēsū, Nuija, Pelva, Pernu-Jāgupi, Pisi, Rapla, Repina, Saue, Tamsalu, Totsi, Vīvikonna, Vehma, Vezu, Vendra). Pēc Igaunijas neatkarības atjaunošanas 14 pilsētciematiem 1993.–1996. gadā tika piešķirts pilsētas statuss, Vīvikonna ir ciems Narvas-Jēsū pilsētas pašvaldībā, bet pārējām saglabāja mazpilsētas statusu. No jauna mazpilsētas statuss piešķirts Kīli (2008), Paikuzei (2011) un Rādi (2022). 

## Karte

## Uzskaitījums

## Atsauces

## Ārējās saites