Mihails Drozdovskis

**Mihails Gordejevičs Drozdovskis** (; ; dzimis , miris ) bija Krievijas Impērijas armijas ģenerālis un viens no antiboļševiku Baltās kustības militārajiem līderiem Krievijas pilsoņu kara laikā. 1918. gada sākumā viņš vadīja Rumānijas frontes brīvprātīgo pulku gājienā uz Krievijas dienvidiem, kur viņi pievienojās Baltās kustības brīvprātīgo armijai.

Drozdovskis "kļuva par pirmo ģenerāli Baltās kustības vēsturē, kurš atklāti paziņoja par savu lojalitāti monarhijai — laikā, kad februāra "demokrātiskās vērtības" vēl bija godā".

## Biogrāfija
Mihails Drozdovskis ir dzimis Kijivā. Viņa tēvs bija dienējis Krimas kara (1853—1856) laikā un kļuva par augsti apbalvotu ģenerāli. Mihaila Gordejeviča māte nomira, kad viņam bija divpadsmit gadu, un viņu lielākoties audzināja viņa vecākā māsa Jūlija, kura arī kļuva par apbalvotu medmāsu Krievijas-Japānas kara laikā (1904—1905).

Savu militāro karjeru viņš sāka agrā jaunībā, 1892. gadā iestājoties Polockas kadetu korpusā un pēc tam pārejot uz Kijivas Vladimira kadetu korpusu, kuru absolvēja 1899. gadā. 1899. gada augustā viņš iestājās Pavlovskas militārajā skolā Sanktpēterburgā, kas bija slavena ar stingro disciplīnu un tika uzskatīta par paraugu Krievijas impērijas armijas virsnieku apmācībā. Viņš to absolvēja 1901. gadā ar labākajiem sasniegumiem savā klasē.

No 1901. gada Drozdovskis dienēja Varšavas Gvardes pulkā un 1904. gadā tika paaugstināts par leitnantu. Sākoties Krievijas-Japānas karam 1904. gadā, viņš tika nosūtīts uz frontes līniju ar 2. Krievijas Mandžūrijas armijas 1. Sibīrijas korpusu. Sandepu kaujas laikā (1905. gada janvārī) viņš tika ievainots augšstilbā, bet palika ierindā līdz konflikta beigām un tika apbalvots ar vairākiem ordeņiem par varonību.

Pēc Krievijas-Japānas kara beigām 1905. gada septembrī (V.S. augustā) Drozdovskis 1908. gadā pabeidza studijas Ģenerālštāba akadēmijā un tika paaugstināts par štabskapteini, bet 1910. gadā — par kapteini. Viņš bija izvietots Amūras militārā apgabala štābā Harbinā, Mandžūrijā. 1911. gada novembrī viņš tika iecelts par Varšavas militārā apgabala vecākā štāba palīgu.

Sākoties Pirmajam Balkānu karam 1912. gada oktobrī, viņš brīvprātīgi pieteicās dienestam Serbijas vai Bulgārijas armijās, taču viņam neizdevās iegūt atļauju to darīt. Tā vietā viņš tika norīkots (1913. gadā) uz Sevastopoles Aviācijas skolu, kur kļuva par pilotu un apmācījās gaisa izlūkošanā. Viņš arī apmācījās Krievijas Impērijas Jūras spēkos, nirstot zemūdenē un nirstot, izmantojot ūdenslīdēju tērpu. Pēc šīs apmācības viņš atgriezās Varšavas militārajā apgabalā.

Pirmā pasaules kara sākumā 1914. gadā Drozdovskis dienēja par štāba virsnieku Krievijas 27. armijas korpusā 2. armijā Ziemeļrietumu frontē. Viņš veica vairākas izlūkošanas misijas, izmantojot lidmašīnu un gaisa balonu. No 1914. gada decembra viņš tika norīkots uz 26. armijas korpusa štābu. 1915. gada martā viņš tika paaugstināts par pulkvežleitnantu, un 1915. gada maijā kļuva par 64. kājnieku divīzijas štāba priekšnieku.

Līdz 1915. gada beigām viņš vadīja savu divīziju no frontes daudzās kaujās. No 1915. gada oktobra viņš bija 26. armijas korpusa štāba priekšnieks. No 1916. gada vasaras viņš atradās Ģenerālštābā kā pulkvedis, dienējot Dienvidrietumu frontē. 1916. gada 31. augustā kaujā ievainots rokā, viņam tika piešķirts Svētā Jura ordenis (IV šķira).

Līdz ar 1917. gada februāra revolūciju Krievijas armija saskārās ar centrālās varas sabrukumu. Drozdovskis, kas bija pazīstams kā nelokāms monarhists, atteicās atzīt tādu kareivju komiteju izveidi, kas apstrīdēja (un bieži vien nogalināja) savu augstāko virsnieku autoritāti. Viņš apspieda boļševiku elementus savā pakļautībā, izpildot nāvessodus, un, spējot uzturēt disciplīnu un kārtību, turpināja kaujas operācijas pret vāciešiem līdz 1917. gada augusta beigām.

Pēc boļševiku varas sagrābšanas 1917. gada Oktobra revolūcijas laikā un Brestļitovskas miera līguma parakstīšanas 1918. gada martā Drozdovskis uzņēmās iniciatīvu atbalstīt Mihaila Aleksejeva Brīvprātīgo armiju Donā ar brīvprātīgo vienībām no Rumānijas frontes. Līdz martam to skaitā bija 800 karavīri no Kišiņevas un 900 no Jašiem. Pēc vēsturnieka Pētera Keneza teiktā, Jašu–Donas gājiena laikā "nelielā armija ātri pārvietojās cauri Ukrainai; dažkārt karavīri dienā veica 40 līdz 45 jūdzes". 4. maijā Drozdovskis ieradās Rostovā pie Donas un 6. maijā palīdzēja ieņemt Novočerkasku.

Drozdovska privātās piezīmes, kas rakstītas gājiena laikā, liecina par viņu kā patriotisku virsnieku, kurš uzskatīja, ka viņam nav citas izvēles kā cīnīties pret boļševikiem, kurus viņš uzskatīja par Krievijas iznīcinātājiem. Piezīmēs bieži vien ir pausta lemtas padošanās sajūta. Tomēr tas netraucēja viņam rīkoties ar lielu enerģiju un būt par iedvesmu saviem vīriem.

1918. gada 21. aprīlī Drozdovska spēki uz īsu brīdi ieņēma Rostovu pie Donas. Cīnoties par Rostovas dzelzceļa staciju, pulkvedis Voinalovičs, Drozdovska otrais komandieris un tuvākais padomnieks, krita kaujā. Trīs dienas vēlāk Drozdovska spēki steidzās palīgā Donas kazakiem, kas izmisīgi cīnījās ar sarkanajiem spēkiem Novočerkaskā. Sarkanie tika sakauti, un Drozdovska vīri iegāja arī Novočerkaskā. Tieši šeit, pēc 900 jūdžu garā gājiena no Rumānijas līdz Donai, Drozdovskis un viņa vīri oficiāli kļuva par Brīvprātīgo armijas daļu.

1918. gada jūnijā, Otrās Kubaņas kampaņas sākumā, ģenerālis Antons Deņikins paaugstināja Drozdovski ģenerālmajora pakāpē, un viņa vienība, kas tagad bija papildināta ar jauniem brīvprātīgajiem, tika nodēvēta par 3. kājnieku divīziju. Drozdovska vienība kļuva par vienu no Brīvprātīgo armijas, vēlāk sauktas par Dienvidkrievijas bruņotajiem spēkiem, elites formējumiem. Drozdovskis bija viens no pirmajiem Baltās armijas komandieriem, kas papildināja savus spēkus ar kaujā sagūstītajiem Sarkanās armijas gūstekņiem. Lai gan šo bijušo Sarkanās armijas karaspēka vienību sākotnējā veiktspēja pārsniedza Drozdovska cerības, pieaugot to skaitam, to uzticamība samazinājās.

Ģenerālis Drozdovskis tika ievainots 1918. gada oktobrī kaujā netālu no Stavropoles. Lai gan sākotnēji tika uzskatīts, ka brūce nav nopietna, viņš no tās neatguvās un nomira 1919. gada 1. janvārī Rostovas pie Donas apkārtnē. Pēc tam 3. kājnieku divīzija, kas sastāvēja no vairākiem pulkiem, kļuva pazīstama kā Drozdovska strēlnieku divīzija, viena no slavenajām Brīvprātīgo armijas "krāsainajām" vienībām. Drozdovska divīzija bija labi pazīstama ar savu korpusa garu. 1920. gadā, pirms Brīvprātīgo armijas aiziešanas no Krimas, ģenerāļa Drozdovska mirstīgās atliekas viņa vīri slepeni pārapbedīja Sevastopolē, Krimā, lai novērstu to apgānīšanu no boļševiku puses (kā tas notika ar ģenerāļa Lavra Korņilova mirstīgajām atliekām). To precīza atrašanās vieta līdz pat šai dienai nav zināma.

## Personības raksturojums
V. Kravčenko grāmatā "Drozdovska vīri no Jašiem līdz Galipoli" (1. sējums — Minhene, 1973) ir sniegts šāds M. Drozdovska raksturojums:

Nervozs un tievs pulkvedis Drozdovskis bija arhetipisks askētisks karotājs: viņš nedzēra, nesmēķēja un nepievērsa uzmanību labajām lietām dzīvē. No Jašiem līdz pat nāvei viņš vienmēr valkāja vienu un to pašu novalkāto dienesta frenci ar nodilušu Svētā Jura lentīti pogcaurumā; pieticības dēļ viņš nenēsāja pašu ordeni. Vienmēr aizņemts, vienmēr kustībā. Bija grūti saprast, kad viņš vispār atrada laiku paēst vai gulēt. Ģenerālštāba virsnieks, viņš nebija kancelejas vai papīru cilvēks. Zirga mugurā, ar kājnieku šauteni pār plecu, viņš tik ļoti atgādināja viduslaiku mūku Pēteri no Amjēnas, kurš vadīja krustnešus, lai atbrīvotu Svēto kapu... Pulkvedis Drozdovskis bija krustnešu karotājs par savu krustā sisto Dzimteni. Zema ranga, bet lielas enerģijas un drosmes vīrs, viņš bija pirmais, kas iededza cīņas lāpu Rumānijas frontē un neļāva tai nodzist.


## Drozdovieši
thumb|Brīvprātīgo armijas karavīri pie tanka "Ģenerālis Drozdovskis"
Ģenerāļa Drozdovska vārdam bija liela nozīme Baltās kustības tālākajā attīstībā. Pēc viņa nāves viņa vārdā tika nosaukts 2. virsnieku strēlnieku pulks (vēlāk paplašināts par divīziju), 2. virsnieku kavalērijas pulks, artilērijas brigāde un bruņuvilciens, ko viņš dibināja. "Drozdi" vienmēr bija viena no kaujas spējīgākajām Brīvprātīgo armijas vienībām un vēlāk arī Dienvidkrievijas bruņotie spēki (*Вооружённые силы Юга России*) un Krievijas armijas Krimā vienībām, viena no četrām "krāsainajām divīzijām" (sārti sarkani uzpleči). 1919. gadā "Drozdovska vīri" pulkveža A. V. Turkula vadībā izcēlās, ieņemot Harkivu, bet 1920. gadā veiksmīgi veicot reidus Kubanā, Krimā un Dņeprā. 1920. gada novembrī divīzijas kodols tika evakuēts uz Konstantinopoli un vēlāk izvietots Bulgārijā.

## Apbalvojumi
thumb|Drozdovska medaļas 1914.gadā
Drozdovskis dienesta laikā saņēma šādus apbalvojumus:
* Sv. Annas ordenis, 4. šķira, 1905. gads
* Sv. Staņislava ordenis, 3. šķira, 1905. gads
* Sv. Annas ordenis, 3. šķira, 1911. gads
* Sv. Vladimira ordenis, 4. šķira, 1915. gads
* Sv. Vladimira ordenis, 3. šķira, 1917. gads
* Svētā Jura ordenis 4. šķira, 1917. gads
* Svētā Jura zobens, 1916. gads
* Medaļa "Romanovu dinastijas 300. gadadiena," 1913. gads
* Medaļa "1812. gada Tēvijas kara 100. gadadiena," 1912. gads

## Atsauces

## Literatūra
* Абинякин Р. М. Офицерский корпус Добровольческой армии: социальный состав, мировоззрение. 1917—1920 гг. — Орёл: Издатель Александр Воробьёв, 2005. — 203 с. — ISBN 5-900901-57-2.
* Бортневский, В. Г. «…Через потоки чужой и своей крови…» (Жизнь и судьба генерала М. Г. Дроздовского) // Белое дело (Люди и события). — СПб.: Издательско-полиграфический техникум (Санкт-Петербург) — Независимая гуманитарная академия, Историко-географический центр «Гея», 1993. — Серия учебных пособий — 60 с.
* Гагкуев Р. Г. Последний рыцарь // Дроздовский и дроздовцы: Сборник материалов / ред. и сост. Р. Г. Гагкуев. — М.: Посев, 2006. — 692 с. — (Военно-историческая серия «Белые воины»). — ISBN 5-85824-165-4.
* Дроздовский и дроздовцы: Сборник материалов / ред. и сост. Р. Г. Гагкуев. — М.: Посев, 2006. — 692 с. — (Белые воины). — ISBN 5-85824-165-4.
* Дроздовский М. Г. Дневник.

## Ārējas saites
* Русская армия в в Великой войне
*Дроздовский Михаил Гордеевич 
* Hrono.ru