Japānas parlaments

**Japānas parlaments** (; *Kokkai*) ir Japānas likumdevējs un valsts augstākais varas orgāns saskaņā ar 1947. gada Konstitūciju. Tas ir divpalātu parlaments, kas sastāv no Pārstāvju palātas, kas ir apakšpalāta un Padomnieku palātas, kas ir augšpalāta, un tam ir pilnvaras pieņemt likumus, apstiprināt valsts budžetu un slēgt starptautiskos līgumus. 

Parlamentam ir arī tiesības iecelt premjerministru ar balsojumu Pārstāvju palātā, kas praksē padara to par centrālo institūciju Japānas parlamentārajā sistēmā. Pārstāvju palāta ir zemākā, bet politiski ietekmīgākā palāta; tās locekļi tiek ievēlēti jauktā sistēmā, apvienojot vienmandāta apgabalus ar proporcionālo sarakstu, un tai ir privilēģija galīgi lemt budžeta un līgumu jautājumos, kā arī atcelt Padomnieku palātas noraidījumu ar atkārtotu balsojumu. Padomnieku palāta ir augšējā palāta ar garākiem termiņiem un pastāvīgu struktūru, kur pusdeputāti tiek ievēlēti ik pēc trīs gadiem. 

Sēdes notiek Tokijā, valdības kvartālā Nagatačo. Parlaments pieņem likumus ar abu palātu balsu vairākumu, lai gan īpašos gadījumos Pārstāvju palāta var pārspēt Padomnieku palātu.

## Deputātu sastāvs
Japānas parlamenta abas palātas tiek ievēlētas, izmantojot paralēlās balsošanas sistēmu. Tas nozīmē, ka jebkurās vēlēšanās aizpildāmās vietas tiek sadalītas divās grupās, katra no kurām tiek ievēlēta, izmantojot atšķirīgu metodi. Galvenā atšķirība starp palātām ir abu grupu lielumā un to ievēlēšanas veidā. Vēlētājiem tiek lūgts nodot divas balsis: vienu par individuālu kandidātu vēlēšanu apgabalā un vienu par partijas sarakstu. Kopš 2016. gada parlamenta vēlēšanās var balsot jebkurš Japānas pilsonis, kas ir sasniedzis vismaz 18 gadu vecumu. Japānas paralēlo balsošanas sistēmu (jaukto mažoritāro) nedrīkst jaukt ar jaukto proporcionālo sistēmu, ko izmanto daudzās citās valstīs. Japānas Konstitūcija nenosaka katras parlamenta palātas locekļu skaitu, balsošanas sistēmu vai nepieciešamās kvalifikācijas prasības tiem, kas var balsot vai tikt ievēlēti parlamenta vēlēšanās, tādējādi ļaujot visu šo noteikt ar likumu. Tomēr tā garantē vispārējas pieaugušo vēlēšanu tiesības un aizklātu balsošanu. Tas arī nosaka, ka vēlēšanu likums nedrīkst diskriminēt pēc "rases, ticības, dzimuma, sociālā statusa, ģimenes izcelsmes, izglītības, īpašuma vai ienākumiem".

Parasti parlamenta locekļu ievēlēšanu kontrolē parlamenta pieņemtie likumi. Tas rada strīdus par prefektūru vietu pārdali, reaģējot uz iedzīvotāju skaita izmaiņām. Piemēram, Liberāli demokrātiskā partija (LDP) kontrolēja Japānu lielāko daļu tās pēckara vēstures un lielu daļu atbalsta vēsturiski guva lauku apvidos. Pēckara periodā liels skaits cilvēku ekonomisku iemeslu dēļ pārcēlās uz pilsētu centriem. Lai gan ir veiktas dažas izmaiņas katrai prefektūrai piešķirto vietu skaitā parlamentā, lauku apvidiem parasti ir lielāka pārstāvniecība nekā pilsētu apvidiem. Runājot par reģionu interesēm, Japānas rīsu audzētājiem vēsturiski bija īpaša ietekme uz LDP iekšējo politiku un valsts politiku tirdzniecības un lauksaimniecības subsīdiju jomā.

Japānas Augstākā tiesa sāka veikt tiesisko pārbaudi attiecībā uz sadales likumiem pēc 1976. gada *Kurokawa* lēmuma, kas atzina par spēkā neesošām vēlēšanas, kurās viens Hjogo prefektūras apgabals saņēma piecas reizes lielāku pārstāvniecību nekā cits Osakas prefektūras apgabals. Pēdējās vēlēšanās nepareizas sadales attiecība Padomnieku palātā sasniedza 3,03 (2022. gada vēlēšanas: Kanagava/Fukui) un Pārstāvju palātā — 2,06 (2024. gada vēlēšanas: Hokaido 3/Totori 1).

Kandidātiem uz apakšpalātu jābūt vismaz 25 gadus veciem, bet uz augšpalātu — vismaz 30 gadus veciem. Visiem kandidātiem jābūt Japānas pilsoņiem. Saskaņā ar Japānas Konstitūcijas 49. pantu, parlamenta locekļi saņem aptuveni 1,3 miljonu jenu lielu algu mēnesī. Katram likumdevēja loceklim ir tiesības par nodokļu maksātāju līdzekļiem nolīgt trīs sekretārus un saņemt bezmaksas *[[Shinkansen]]* biļetes, kā arī četras turp un atpakaļ aviobiļetes mēnesī, lai viņi varētu ceļot turp un atpakaļ uz saviem dzimtajiem apgabaliem.

## Pilnvaras
Mūsdienu Japānas Konstitūcijas, kas stājās spēkā 1947. gadā, 41. pantā Japānas parlaments ir aprakstīts kā "augstākā valsts varas institūcija" un "vienīgā valsts likumdošanas institūcija". Šis apgalvojums krasi atšķiras no Meidzi Konstitūcijas, kurā imperators tika raksturots kā persona, kas īsteno likumdošanas varu ar parlamenta piekrišanu. Parlamentāras pārvaldes pienākumos ietilpst ne tikai likumu pieņemšana, bet arī valdības iesniegtā ikgadējā valsts budžeta apstiprināšana un līgumu ratificēšana. Tā var arī ierosināt konstitucionālo grozījumu projektus, kas, ja tie tiek apstiprināti, ir jāiesniedz tautai referendumā. Parlaments var veikt "izmeklēšanu saistībā ar valdību" (62. pants).

Japānas premjerministrs ir jāieceļ ar parlamenta rezolūciju, kas nosaka likumdošanas varas pārākuma principu pār izpildvaras iestādēm (67. pants). Parlaments var atlaist valdību arī tad, ja Pārstāvju palāta pieņem neuzticības izteikšanas priekšlikumu, ko iesnieguši piecdesmit Pārstāvju palātas locekļi. Valdības amatpersonām, tostarp premjerministram un kabineta locekļiem, ir jāierodas parlamenta izmeklēšanas komiteju priekšā un jāatbild uz jautājumiem. Parlamentam ir arī tiesības atcelt no amata tiesnešus, kas notiesāti par noziedzīgu vai prettiesisku rīcību.

Vairumā gadījumu, lai likumprojekts kļūtu par likumu, tas vispirms ir jāpieņem abās parlamenta palātās un pēc tam jāizsludina Japānas imperatoram. Šī imperatora loma ir līdzīga karaliskajai piekrišanai dažās citās valstīs, tomēr imperators nevar atteikties izsludināt likumu, un tāpēc viņa likumdošanas loma ir tikai formalitāte.

Pārstāvju palāta ir ietekmīgākā parlamenta palāta. Lai gan Pārstāvju palāta parasti nevar noraidīt Padomnieku palātas lēmumu par likumprojektu, Padomnieku palāta var tikai atlikt Pārstāvju palātas apstiprināta budžeta vai līguma pieņemšanu, un Padomnieku palātai gandrīz nav nekādu pilnvaru liegt apakšpalātai izvēlēties jebkuru premjerministru. Turklāt pēc iecelšanas amatā premjerministram ir jābauda tikai Pārstāvju palātas uzticība, lai turpinātu pildīt amatu. Pārstāvju palāta var noraidīt augšpalātas lēmumus šādos apstākļos:
* Ja Pārstāvju palāta pieņem likumprojektu un pēc tam Padomnieku palāta to noraida, groza vai 60 dienu laikā neapstiprina, likumprojekts kļūst par likumu, ja Pārstāvju palāta to atkārtoti pieņem ar vismaz divu trešdaļu klātesošo deputātu balsu vairākumu.
* Ja abas palātas nevar vienoties par budžetu vai līgumu, pat izveidojot kopīgu starppalātu komiteju, vai ja Padomnieku palāta 30 dienu laikā pēc Pārstāvju palātas apstiprinājuma nepieņem galīgo lēmumu par ierosināto budžetu vai līgumu, tad apakšpalātas lēmums tiek uzskatīts par galīgo parlamenta lēmumu.
* Ja abas palātas nevar vienoties par premjerministra kandidātu pat ar kopīgas starppalātu komitejas starpniecību vai ja Padomnieku palāta 10 dienu laikā pēc Pārstāvju palātas lēmuma neizvirza kandidātu, tad par parlamenta izvirzīto kandidātu tiek uzskatīts Pārstāvju palātas kandidāts.


Attēls:Chamber_of_the_House_of_Representatives_of_Japan.jpg|Pārstāvju palātas sēžu zāle
Attēls:Japanese_diet_inside.jpg|Padomnieku palātas sēžu zāle
Attēls:The_minister_room_at_the_National_Diet_Building.jpg|Uzgaidāmā telpa blakus Ministru kabineta telpai Japānas parlamenta ēkā


## Atsauces

## Ārējās saites