Boreālie meži

thumb|Skrajš priežu mežs
thumb|Priežu mežs ar pamežu
**Boreālie meži** ir ziemeļu puslodes mērenās joslas skujkoku meži. Tie ir dabiski veci meži ar dažāda vecuma un garuma kokiem, kā arī jaunākas mežu dabiskās attīstības stadijas pēc ugunsgrēkiem vai plašām vējgāzēm. 

## Raksturojums
Latvijā izplatītākie ir skujkoku jeb boreālie meži, kurus veido gan priežu, gan egļu meži, un nereti tie mijas ar dažādām lapu koku audzēm. Pateicoties sugu pielāgošanās spējām un mežā notiekošiem dabiskajiem procesiem, skujkoku meži spēj atjaunoties un nodrošināt to bioloģisko daudzveidību.

Bioloģiskajai daudzveidībai īpaši nozīmīgi ir meži, kuros ir dažāda resnuma koki, novērojama pašizretināšanās un meža klajumu jeb lauču veidošanās. Šajos mežos var būt bijusi cilvēku darbības ietekme, bet pēdējās simtgadēs nav veikta kailcirte. Šādi meži ir biotops daudzām apdraudētām sugām, īpaši sūnām, ķērpjiem, sēnēm un bezmugurkaulniekiem (galvenokārt vabolēm). Pagātnē boreālos mežus daudz ietekmēja ugunsgrēki, un vairākas apdraudētās sugas ir saistītas ar degušas atmirušas koksnes klātbūtni.

Boreālajiem mežiem raksturīgās koku sugas ir parastā priede *Pinus sylvestris*, parastā egle *Picea abies*, āra bērzs *Betula pendula*, purva bērzs *Betula pubescens*, parastā apse *Populus tremula*.

Veci vai dabiski boreālie meži aug uz dažādām augsnēm: gan labi drenētām, gan periodiski slapjām minerālaugsnēm. Arī auglības ziņā tās var būt ļoti atšķirīgas — no nabadzīgām līdz bagātīgām. Sugu sastāvs šajos mežos, sevišķi zemsedzē, variē atkarībā no vides apstākļiem.

Latvijā izdalīti seši biotopa *Veci vai boreāli meži* apakštipi:
* dabiski veci egļu meži;
* dabiski veci priežu meži;
* dabiski veci jauktie meži;
* dabiski veci lapkoku meži (šaurlapju);
* nesenas meždegas;
* jaunāki meži, kas attīstījušies pēc meždegām.
Visi ir sausieņu meži.

Barības vielām nabadzīgos un sausos priežu mežos zemsedzē sastopami ķērpji *Cladonia spp.*, brūklenes, melnās vistenes, sila virši, liektās sariņsmilgas, pļavas nārbuļi. Auglīgākās augsnēs, kur koku stāvā ir arī egles un apses, zemsedzē aug zaķskābenes, divlapu žagatiņas, Eiropas septiņstarītes, mellenes. Sugu sastāvs raksturo arī biotopa ilglaicību. Sugas, kurām raksturīga zema ieviešanās spēja un lēna izplatīšanās, zināmā mērā atspoguļo zemes izmantošanas vēsturi. Pie tādām sugām pieder zaķskābene.

## Izplatība un aizsardzības vērtība
Boreālie meži Latvijā sastopami sadrumstalotā veidā, kas nozīmē biotopu vienlaidus platību samazināšanos. Tas notiek, veicot kailcirtes vai pārveidojot mežus citiem zemes izmantošanas veidiem: apbūvei, lauksaimniecībai, ierīkojot karjerus vai ceļus. Rezultātā dabas daudzveidībai nozīmīgas teritorijas kļūst mazākas un attālākas cita no citas, to fragmentācija palielina sugu dzīvotņu izolāciju. Daudzi pētnieki šo apstākli saista ar sugu skaita samazināšanos reģionālā vai valsts līmenī. Piemēram, medņu skaits ir atkarīgs no piemērotu biotopu blīvuma, kvalitātes un nesadrumstalotības.

Pasaulē dabiski boreālie meži aug galvenokārt taigā, kur aizņem šīs biomas lielāko daļu. Tie atrodas plašā joslā Ziemeļamerikā un Eirāzijā starp mežatundru ziemeļos un jaukto mežu zonu vai mežastepi dienvidos. Boreālie meži izplatīti vietās, kur ir samērā auksts klimats, sevišķi ziemā, un pietiekami daudz mitruma. Tiem raksturīgs mazs koku sugu skaits (parasti dominē 2—3 sugas), pameža nav vai tas vāji attīstīts.

Skandināvijas un Karēlijas mežos galvenokārt aug parastā priede un parastā egle, bet virzienā uz austrumiem palielinās priežu un egļu sugu skaits, aug arī lapegles un baltegles. Sibīrijas taigā aug ļoti vērtīgās ciedrupriedes.

Ziemeļamerikas boreālie meži aizņem plašu joslu kontinenta ziemeļdaļā, bet gar Klusā un Atlantijas okeāna kalniem iestiepjas tālu uz dienvidiem. Šie meži ir bagātāki ar koku sugām nekā Eirāzijā. Izplatītākās sugas ir Kanādas egle, melnā egle un Amerikas lapegle. Ziemeļdaļā aug arī bērzi un apses, daudz ir balzama baltegļu, bet austrumu rajonos — hemlokegļu.

Boreālie meži sastopami arī kalnu veģetācijā ar augstumjoslojumu. Mērenā klimata joslā Eiropas un Z-Amerikas kalnos jau 2,5—3,2 km vjl. vasarā ir sniegs un sasalums, tāpēc koku izplatības robeža beidzas diezgan zemu, dažviet tā ir jau 900—950 m vjl.

## Atsauces