open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Taisnīguma partija

**Taisnīguma partija**

* Taisnīguma partija (Argentīna) — politiskā partija Argentīnā;
* Taisnīguma partija (Turcija) — politiskā partija Turcijā;
* Nacionālā Savienība "Taisnīgums" — politiskā partija Latvijā.
Fumer fait tousser

***Fumer fait tousser*** ir 2022. gada Francijas kinokomēdija, kuras režisors un scenārija autors ir Kantēns Dipjē. Filmā galvenās lomas atveido Žils Lelušs, Vensāns Lakosts, Anaisa Demustjē, Žans Paskāls Zadi, Ulaja Amamara, Adele Egzarkopulosa un Alēns Šabā.

Filma stāsta par pieciem supervaroņiem, kuri dodas piespiedu pauzē, lai stiprinātu saliedētību savā starpā. Viņu brīvdienas pārtrauc ļaunuma imperators Lezardēns, kurš vēlas iznīcināt Zemi.

Filmas *Fumer fait tousser* pirmizrāde notika  75. Kannu kinofestivālā. Filma saņēma pozitīvu kritiķu novērtējumu, kuri slavēja Kantēna režiju un scenāriju, kā arī aktierspēli un humoru.

## Atsauces

## Ārējās saites
Sneakers

***Sneakers*** ir 1992. gada ASV kriminālkomēdijas filma, kuras režisors ir Fils Oldens Robinsons. Filmā galvenās lomas atveido Roberts Redfords, Dens Akroids, Bens Kingslijs, Mērija Makdonela, Rivers Fīnikss, Sidnijs Puatjē un Deivids Stratērns.

Filma stāsta par Mārtinu (Redfords) un viņa drošības speciālistu komandu, kuri tiek nolīgti nozagt melno kasti.

Filmas *Sneakers* pirmizrāde notika  un to izplatīja *[[Universal Pictures]]*. Filma saņēma pozitīvu kritiķu vērtējumu, slavējot humoru, toni un scenāriju. Filma kopumā nopelnīja 105,2 miljonus ASV dolāru.

## Atsauces

## Ārējās saites
2025. gada Āfrikas Nāciju kauss

**2025. gada Āfrikas Nāciju kauss** bija 35. Āfrikas Nāciju kausa izcīņa jeb Āfrikas vīriešu futbola izlašu čempionāts. Turnīru rīkoja Āfrikas Futbola konfederācija (CAF), tas notika Marokā no  līdz .

Šis bija otrais turnīrs, ko rīkoja Maroka, pirmo reizi Āfrikas Nāciju kauss šajā valstī notika 1988. gadā. Sākotnēji Maroka bija plānojusi rīkot 2015. gada turnīru, taču atteicās Ebolas vīrusa epidēmijas Rietumāfrikā radīto risku dēļ.

Sākotnēji par šī turnīra rīkotājvalsti bija izvēlēta Gvineja, taču tai tika atņemtas rīkošanas tiesības pēc tam, kad tika konstatēta tās nepietiekama  sagatavošanās. CAF izsludināja atkārtotu pieteikšanos un  apstiprināja Maroku par jauno rīkotājvalsti. Sākumā bija paredzēts turnīru rīkot 2025. gada vasarā (jūlijā un augustā). Tomēr 2024. gada jūnijā CAF nolēma pārbīdīt turnīru uz decembri un janvāri, lai tas nenotiktu vienā vasarā ar paplašināto 2025. gada FIFA Klubu Pasaules kausu.

Finālā starp Senegālu un mājinieci Maroku izcēlās līdzjutēju nekārtības un strīdi par tiesnešu lēmumiem. Senegāla pameta laukumu, protestējot pret neieskaitītiem vārtiem un video tiesneša asistentu (VAR) lēmumu kompensācijas laikā piešķirt 11 metru soda sitienu par labu Marokai. Senegāla vēlāk atgriezās laukumā un papildlaikā uzvarēja ar 1:0. 2026. gada 17. martā CAF Apelācijas padome nolēma, ka Senegālai ir piešķirts zaudējums par īslaicīgu atteikšanos spēlēt un laukuma atstāšanu. Saskaņā ar sacensību reglamenta 82. un 84. pantu Marokai tika piesķirta tehniskā uzvara ar 3:0, tādējādi pasludinot viņus par 2025. gada Āfrikas Nāciju kausa čempioniem un atņemot Senegālai titulu. Senegālas Futbola federācija paziņoja, ka pārsūdzēs lēmumu Sporta arbitrāžas tiesā.

Par turnīra vērtīgāko spēlētāju tika atzīts Senegālas futbolists Sadio Manē, labākā vārtsarga balvu saņēma Jasīns Bunū no Marokas, bet par rezultatīvāko spēlētāju ar 5 vārtiem, iegūstot "Zelta futbolzābaka" balvu, kļuva Brāhīms Diass.

## Stadioni
Turnīra norisei tika izvēlēti deviņi stadioni sešās Marokas pilsētās.

## Grupu turnīrs
Spēļu sākuma laiki norādīti pēc vietējā laika (UTC+1). Iekavās norādīts Latvijas (Austrumeiropas) laiks. No katras grupas izslēgšanas spēlēm (astotdaļfinālam) kvalificējas pirmo divu vietu ieguvēji un četras izlases ar labākajiem rādītājiem, kas grupā ieguvušas trešo vietu.

### A grupa

----

----

### B grupa

----

----

### C grupa

----

----

### D grupa

----

----

### E grupa

----

----

### F grupa

----

----

### Trešo vietu rangs

## Izslēgšanas spēles

### Astotdaļfināli

----

----

----

----

----

----

----

### Ceturtdaļfināli

----

----

----

### Pusfināli

----

### Spēle par 3. vietu

### Fināls

## Piezīmes

## Atsauces

## Ārējās saites
* Oficiālā tīmekļa vietne
Jaunie laiki

**Jaunie laiki** ir pasaules vēstures laikmets, kas aptver periodu aptuveni no 1500. gada līdz mūsdienām, kas sekoja pēc viduslaikiem un iezīmējot pāreju uz moderno pasauli. Šo posmu raksturo straujas politiskas, sociālas, ekonomiskas, zinātniskas un kultūras pārmaiņas, kā arī globālu sakaru un savstarpējās atkarības veidošanās starp dažādām civilizācijām. Jaunie laiki parasti tiek iedalīti agrīnajos jaunajos laikos (16.–18. gadsimts) un vēlajos jaunajos laikos (19.–21. gadsimts). Periodizācijas robežas nav universālas, taču Eiropas vēsturē 16. gadsimta sākums bieži tiek uzskatīts par pārejas posmu, bet pēc 1945. gada daļa pētnieku izdala mūsdienu vēsturi kā atsevišķu apakšposmu.

Pāreju no viduslaikiem uz jaunajiem laikiem ievadīja renesanse, kas veicināja humānisma, mākslas un zinātnes uzplaukumu, kā arī Lielie ģeogrāfiskie atklājumi, kas paplašināja cilvēku priekšstatus par pasauli un iedzīvināja Eiropas koloniālo ekspansiju. Jaunie laiki aptver arī reformāciju, apgaismību, rūpniecisko revolūciju, modernās valsts un demokrātijas veidošanos, imperiālisma un globalizācijas procesus, kas būtiski mainīja cilvēces vēsturisko attīstību. Šī laikmeta nozīmīgākās iezīmes ir zinātnes un tehnoloģiju straujā attīstība, sabiedrības un saimniecības modernizācija, urbanizācija, izglītības un individuālisma nostiprināšanās, kā arī globālo kultūras un ekonomisko sakaru pastiprināšanās. Jaunie laiki tiek uzskatīti par cilvēces pāreju uz moderno pasauli, kurā veidojušās mūsdienu politiskās, kultūras un tehnoloģiskās struktūras.

## Ārējās saites
Penasa līcis

**Penasa līcis** ( — ‘Bēdu līcis’) ir ap 110 km garš un līdz 90 km plats Klusajam okeānam piederošs jūras līcis Dienvidamerikas rietumu piekrastē. Ziemeļos to norobežo Taitao pussala, austrumos — kontinenta krasts, bet dienvidos — Gvajaneko un Velingtona arhipelāgi. Līcī vairākas salas, lielākā no kurām ir Havjera sala pie austrumu krasta. Līcis atvērts uz Kluso okeānu un tajā biežas vētras. Līča krasti faktiski neapdzīvoti, vēsturiski tos apdzīvojuši kaveskari dienvidos un čoni ziemeļos. Administratīvi līča piekraste atrodas Aisenas reģiona Aisenas un Kapitanpratas provincēs. Ziemeļu un austrumu krasts ietilpst Sanrafaelas līča nacionālajā parkā, bet dienvidu — Katalaliksaras nacionālajā rezervātā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Kapitanprata

**Kapitanpratas province** () ir viena no Čīles Aisenas reģiona provincēm valsts dienvidos. Provinces centrs un vienīgā pilsēta ir Kokrana. Aizņem teritoriju Čīles Patagonijā, kā arī daudzas salas Čīles arhipelāga vidusdaļā Velingtona un Kampanas salu grupās. Robežojas ziemeļos ar Aisenas un Heneralkarreras provincēm, dienvidos — ar Magaljanesas reģiona Ultima Esperansas provinci, bet austrumos — ar Argentīnas Santakrusas provinci. Province nodēvēta par godu čīliešu tautas varonim, kara flotes virsniekam Arturo Pratam.

## Administratīvais iedalījums
Province administratīvi dalās trijās komūnās: 
* Kokrana (*Cochrane*) ziemeļaustrumos (8500 km², 3490 iedzīvotāji) ar centru Kokranas pilsētā.
* O'Higinsa (*O'Higgins*) dienvidaustrumos (8182 km², 625 iedzīvotāji) ar centru Viljaohiginsas ciemā.
* Tortela (*Tortel*) rietumos (19 710,6 km², 523 iedzīvotāji) ar centru Tortelas ciemā.

## Ārējās saites
Valters Krauze

**Valters Krauze** (dzimis ) ir Latvijas televīzijas un radio raidījumu vadītājs, aktieris, komiķis, pasākumu moderators un producents, plaši pazīstams kā viena no populārākajām un ilgstoši aktīvākajām Latvijas televīzijas personībām. Kopš 1990. gadiem viņš aktīvi darbojas Latvijas izklaides un mediju vidē, vadījis dažādus izklaides, humora un sarunu raidījumus Latvijas Televīzijā un TV3 Latvija, kā arī dažādus publiskus, korporatīvus un kultūras pasākumus. Krauze ieguvis plašu atpazīstamību ar harizmātisku uzstāšanās stilu, asprātību un spēju uzrunāt auditoriju, kas padarījusi viņu par vienu no spilgtākajām Latvijas televīzijas un skatuves sejām. Viņa profesionālā darbība aptver arī radio raidījumu vadīšanu, humoristiskus un improvizācijas projektus, scenāriju veidošanu un pasākumu producēšanu, kā arī aktīvu iesaisti labdarības un sabiedriskās iniciatīvās.

Valters Krauze tiek uzskatīts par nozīmīgu Latvijas masu kultūras personībām, kura radošā darbība būtiski ietekmējusi vietējās televīzijas, humora un pasākumu kultūras attīstību.

## Raidījumi un filmogrāfija
* "Savādi gan" / "Ak kungs" (1999—2003)
* Es mīlu jūsu meitu! (2004)
* Dejo ar zvaigzni (2007—2010)
* Ādamsoni (2008)
* Koru kari (otrā sezona) (2009)
* Valstī viss ir kārtībā (2014—2016)
* Es mīlu Tevi, Latvija! (2014—2021)
* Jaungada taksometrs (2018)
* Jaungada taksometrs 2 (2019)
* Divi Krauzes (2025)

## Privātā dzīve
V. Krauzes pusbrālis ir žurnālists, televīzijas un radio raidījumu vadītājs Arnis Krauze.

## Atsauces

## Ārējās saites
Bejs (uzvārds)

**Bejs** var būt:

* Habibs Bejs (*Habib Beye*; 1977) — Senegālas futbolists un futbola treneris;
* Maikls Bejs (*Michael Bay*; 1965) — amerikāņu kinorežisors un producents.

## Skatīt arī
* Beja
* Bejs
Buboņu mēris

thumb|Buboņu mēris
**Buboņu mēris** (latīņu: *Pestis bubonica*) ir smaga infekcijas slimība, ko izraisa baktērija *Yersinia pestis*. Slimību pārnēsā blusas, kas parazitē uz grauzējiem, īpaši uz melnajām žurkām (*Rattus rattus*). Inficējoties, cilvēkam veidojas sāpīgi limfmezglu pietūkumi jeb buboņi, drudzis, vājums un asins saindēšanās. Buboņu mēris ir visizplatītākā mēra forma un bija galvenais Melnās nāves pandēmijas cēlonis 14. gadsimtā, kad Eiropā gāja bojā miljoniem cilvēku. Slimība joprojām sastopama atsevišķos reģionos Āfrikā, Āzijā un Amerikā, taču mūsdienās to var veiksmīgi ārstēt ar antibiotikām. 

## Ārējās saites
Potosi

**Potosi** () ir vēsturiska pilsēta Bolīvijas dienvidos, Andu kalnos, pie *[[Cerro Rico]]* (“Bagātā kalna”), aptuveni 4070 metru augstumā virs jūras līmeņa, kas to ierindo starp augstākajām pilsētām pasaulē. Tā ir Potosi departamenta administratīvais centrs un viena no nozīmīgākajām vēsturiskajām vietām Dienvidamerikā. Pilsēta dibināta 1545. gadā, un koloniālajā laikmetā tā kļuva par vienu no lielākajām un bagātākajām pilsētām pasaulē, pateicoties sudraba atradnēm *Cerro Rico* kalnā. Šis kalnrūpniecības centrs nodrošināja ievērojamu daļu Spānijas Impērijas sudraba ieguves, kļūstot par vienu no pirmajiem industriālajiem kompleksiem pasaulē. Potosi bagātība būtiski ietekmēja Eiropas saimniecību un globālo tirdzniecību 16.–18. gadsimtā, vienlaikus atklājot koloniālās ekspluatācijas un piespiedu darba sekas.

Mūsdienās Potosi saglabājusi ievērojamu koloniālās arhitektūras un kalnrūpniecības mantojumu — tai skaitā *[[Casa de la Moneda]]*, hidrauliskās dzirnavas un *Cerro Rico* raktuves. 1987. gadā pilsētas vēsturiskais centrs un kalnrūpniecības zona tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā, bet kopš 2014. gada nekontrolētas ieguves un zemes nogruvumu radīto risku dēļ tā atrodas arī Apdraudēto objektu sarakstā. Potosi joprojām ir reģionāls saimniecības un kultūras centrs, kā arī simbols Latīņamerikas koloniālajai pārmantojamībai.

## Atsauces

## Ārējās saites
Rjesko

**Rjesko** () ir Čīlei piederoša sala Klusajā okeānā, Čīles arhipelāga trešā lielākā sala. Administratīvi ietilpst Magaljanesas reģiona Magaljanesas provincē. Salā atrodas lielākās izpētītās Čīles akmeņogļu atradnes, kurās ogles tiek iegūtas kopš 1880. gada. Vēsturiski salas piekrasti apdzīvojuši kaveskaru indiāņi. Mūsdienās apdzīvota ir tikai salas austrumdaļa, kur atrodas izklaidus aitu audzēšanas rančo. Sala nodēvēta par godu Čīles 14. prezidentam (1901—1906) Hermanam Rjesko.

## Ģeogrāfija
Sala atrodas Čīles arhipelāga dienvidos starp Munjosa Gamero pussalu ziemeļos un Bransvikas pussalu dienvidos. No Munjosa Gamero pussalas salu atdala Heronimo šaurums ziemeļrietumos un plašais Skiringa šaurums ziemeļos, bet no Bransvikas pussalas — Otveja šaurums dienvidaustrumos. 400 m platais Ficroja šaurums ziemeļaustrumos salu atdala no kontinenta krasta, bet Magelāna šaurums dienvidrietumos — no Ugunszemes arhipelāga salām. Salas austrumdaļa līdzena, bet rietumdaļa — kalnaina ar ledājiem virsotnēs, augstākā virsotne ir Atalaja 1705 m vjl (pēc citiem datiem — 1232 m vjl) salas ziemeļrietumos. Salas rietumdaļa ietilpst Kaveskaru nacionālā parka teritorijā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Mēnessērdzība

[thumb|200px|[Ivans Kramskojs "Somnambula" (1871)]]
**Mēnessērdzība**, **somnambulisms** jeb **lunātisms** ir īpatnēji apziņas traucējumi, kur vienlaikus novērojamas miega un nomoda pazīmes. To klasificē kā miega traucējumu, kas pieder parasomniju grupai. Tas notiek dziļā miega fāzē, pazeminātas apziņas stāvoklī, veicot darbības, kas parasti tiek veiktas pilnas apziņas stāvoklī. Šīs darbības var būt tik nekaitīgas kā runāšana, sēdēšana gultā, iešana uz vannas istabu, ēdiena uzņemšana un tīrīšana, vai arī tik bīstamas kā ēdienu gatavošana, automašīnas vadīšana, vardarbīgas kustības un ķeršanās pie halucinētiem objektiem, vardarbīgas žestikulācijas un halucinētu priekšmetu satveršana.

Lai gan mēnessērdzības gadījumi parasti sastāv no vienkāršām, atkārtotām darbībām, reizēm ir ziņojumi par cilvēkiem, kas miega laikā veic sarežģītas darbības, lai gan to ticamība bieži tiek apšaubīta. Mēnessērdzīgajiem bieži ir minimālas vai nav atmiņas par notikušo, jo viņu apziņa atrodas stāvoklī, kurā atmiņas netiek saglabātas. Lai gan viņu acis ir atvērtas, viņu sejas izteiksme ir blāva un neizteiksmīga. Mēnessērdzības darbības var ilgt no 30 sekundēm līdz 30 minūtēm.

Ierasti mēnessērdzība notiek nakts pirmajā trešdaļā, kad dziļais miegs ir visizteiktākais. Lielākoties tas notiek tikai reizi, neatkārtojoties tajā pašā naktī.

## Atsauces

## Ārējās saites
Kontho

**Kontho** () ir liela pilsēta Vjetnamas dienvidos, Mekongas deltas centrālajā daļā, pie Hau (*Hậu Giang*) upes, vienas no Mekongas galvenajām attekām. Tā ir Mekongas deltas galvenais saimnieciskais, kultūras un izglītības centrs, kā arī nozīmīgākais urbanizācijas un transporta mezgls reģionā. Administratīvi Kontho ir centrālās pakļautības pilsēta, kas pielīdzināta provinces līmenim. Pilsētas teritorija aizņem apmēram 1440,4 km², 2022. gadā tajā dzīvoja 1,25 miljoni iedzīvotāju. Pateicoties ģeogrāfiskajam novietojumam un attīstītajai infrastruktūrai, Kontho ir Mekongas deltas tirdzniecības, investīciju un pārtikas rūpniecības centrs, kā arī vadošais augstākās izglītības un pētniecības reģions Dienvidvjetnamā.

Vēsturiski pilsēta dēvēta par “Rietumu galvaspilsētu” (*Tây Đô*), un tā ir pazīstama ar peldošajiem tirgiem, upju ostām, lauksaimniecības un rūpniecības zonām, kas atspoguļo Mekongas deltas tradicionālo un modernizēto dzīvesveidu. Kontho ir arī reģiona kultūras un tūrisma centrs, kas simbolizē Dienvidvjetnamas attīstības un reģionālās identitātes saskarsmes vietu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Magdalēnas sala

**Magdalēnas sala** () ir Čīlei piederoša sala Klusajā okeānā, Čīles arhipelāgā, valsts septītā lielākā sala. Administratīvi ietilpst Aisenas reģiona Kapitanpratas provincē. Sala mazapdzīvota, vienīgā apdzīvotā vieta ir Puertogavjotas zvejnieku ciems ar 65 iedzīvotājiem salas dienvidu galā.

## Ģeogrāfija
Sala atrodas Čīles piekrastē; no kontinenta krasta ziemeļos to atdala Hakafa šaurums, austrumos un dienvidos — Pujugvapi šaurums, bet no Čonu arhipelāga rietumos — Moraledas šaurums. Krasta līnija stipri izrobota ar vairākiem gariem līčiem un pussalām. Sala kalnaina ar ledājiem virsotnēs, augstākā virsotne ir aprimušais Mentolata vulkāns 1661 m vjl salas vidienē. Lielāko daļu salas teritorijas aizņem 1983. gadā dibinātais Magdalēnas salas nacionālais parks 1576 km² platībā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Madres de Djosas arhipelāgs

**Madres de Djosas arhipelāgs** () ir Čīlei piederoša salu grupa Klusajā okeānā, Čīles arhipelāgā. Administratīvi ietilpst Magaljanesas reģiona Ultima Esperansas provincē. Salas neapdzīvotas, vēsturiski tā bijusi kaveskaru indiāņu apdzīvota teritorija. Vienīgā apdzīvotā vieta salās ir kaļķakmens raktuves Gvareljo salā.

## Ģeogrāfija
Arhipelāgs atrodas Čīles arhipelāga vidusdaļā. Stiepjas 90 km garumā ziemeļu—dienvidu virzienā. Trinidadas šaurums ziemeļos to atdala no Velingtona un Morningtona arhipelāgiem, Konsepsjonas šaurums austrumos — no Vilkoka pussalas un Hannoveras arhipelāga, bet rietumos krastus apskalo Klusais okeāns. Arhipelāgā ietilpst vairāki desmiti salu, no kurām lielākās ir Madres de Djosas sala (1043 km²), Jorkas hercoga sala (522 km²), Anafura, Gvareljo, Tarltona un Karačolo. Salu reljefs kalnains ar ledājiem virsotnē, to augstākā virsotne 853 m vjl paceļas Jorkas hercoga salā. Valda vēss, vējains un ļoti mitrs klimats, gada vidējā temperatūra ir 7,1 °C. Vidējais nokrišņu daudzums ap 5745 mm gadā. Ainavā dominē jauktie meži. Arhipelāga ziemeļdaļa ietilpst Madres de Djosas salas nacionālajā rezervātā, bet dienviddaļa — Kaveskaru nacionālajā parkā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Madres de Djosas sala

**Madres de Djosas sala** ( – ‘Dievmātes sala’) ir Čīlei piederoša sala Klusajā okeānā, Madres de Djosas arhipelāga lielākā sala. Administratīvi ietilpst Magaljanesas reģiona Ultima Esperansas provincē. Sala neapdzīvota, vēsturiski tā bijusi kaveskaru indiāņu apdzīvota teritorija.

## Ģeogrāfija
Sala atrodas Madres de Djosas arhipelāga ziemeļos. Trinidadas šaurums ziemeļos to atdala no Velingtona un Morningtona arhipelāgiem, Konsepsjonas šaurums ziemeļaustrumos — no Vilkoka pussalas, Groves un Molino šaurumi dienvidrietumos — no Dramondhejas, Anafuras un Karačolo salām, Rietumu šaurums dienvidos — no Jorkas hercoga salas, bet rietumos krastus apskalo Klusais okeāns. Salu reljefs kalnains ar ledājiem virsotnēs, tās augstākā virsotne ir Roberto kalns 755 m vjl. Krasta līnija stipri izrobota ar daudziem gariem līčiem un pussalām, piekrastē daudz mazāku salu. Valda vēss, vējains un ļoti mitrs klimats, gada vidējā temperatūra ir 7,1 °C. Vidējais nokrišņu daudzums ap 5745 mm gadā. Ainavā dominē jauktie meži. Sala ietilpst Madres de Djosas salas nacionālajā rezervātā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Amjēnas miers

thumb|Amjēnas miers
**Amjēnas miers** (franču: *Paix d’Amiens*) ir vēsturisks termins, kas apzīmē pagaidu miera periodu Eiropā Napoleona kariem laikā. Tas tika noslēgts 1802. gada 25. martā starp Francijas Pirmo Republiku un Lielbritānijas Karalisti Amjēnā, Francijā, pēc vairāku gadu konfliktiem.

Šis miers īslaicīgi pārtrauca militāras darbības Eiropā, ļaujot Francijai konsolidēt savu varu un organizēt iekšpolitikas reformu, tajā skaitā Napoleona konsulāta stiprināšanu. Tomēr miers bija īslaicīgs — jau 1803. gadā kari atkal atsākās, kad Francija un Lielbritānija atsāka militāras darbības.

Amjēnas miers tiek uzskatīts par vienu no svarīgākajiem pagaidu miera līgumiem Napoleona karu priekšvakarā, jo tas deva laiku ekonomiskai atjaunošanai un militārās pozīcijas nostiprināšanai Eiropā.

## Ārējās saites
Zagļu medības 2: Pantera

**"Zagļu medības 2: Pantera"** () ir 2025. gada ASV asa sižeta filma, kuras režisors ir Kristians Gadžgasts. Tas ir turpinājums 2018. gada filmai "Zagļu medības". Filmā galvenās lomas atveido Džerards Batlers, O'Šī Džeksons jaunākais un Evina Ahmada.

Filma stāsta par Losandželosas policijas šerifu, kurš dodas uz Eiropu, lai pievienotos zagļu grupai, kas plāno laupīšanu pasaulē lielākajā dimantu biržā.

Filmas "Zagļu medības 2: Pantera" pirmizrāde notika  un to izplatīja *[[Lionsgate]]*. Filma saņēma viduvējas kritiķu atsauksmes un nopelnīja 58,4 miljonus ASV dolāru pie 40 miljonu dolāru budžeta.

## Atsauces

## Ārējās saites
Ludvigs Jēransons

**Ludvigs Emīls Tomass Jēransons** (; dzimis ) ir zviedru mūziķis, komponists, diriģents, dziesmu autors un ierakstu producents. Par savu darbu mūzikā, filmās un televīzijā viņš ir saņēmis vairākas balvas, tostarp divas Amerikas Kinoakadēmijas balvas, Britu Kinoakadēmijas balvu, divas ''Primetime Emmy'' balvas, Zelta globusa balvu un četras ''Grammy'' balvas.

Kā ierakstu producents viņš bieži sadarbojies ar *[[Donalds Glovers|Childish Gambino]]*, producējot viņa studijas albumus *Camp*, *Because the Internet* un *Awaken, My Love!*, kā arī citus. Jēransona producētais *Gambino* 2018. gada singls *This Is America* ​​tika atzinīgi novērtēts un saņēmis balvas, tostarp divas *Grammy* balvas kategorijās "Gada ieraksts" un "Gada dziesma". Viņš ir producējis ierakstus arī citiem ierakstu māksliniekiem, piemēram, Adelei, Ališijai Kīsai, Riannai, reperim *[[Chance the Rapper]]*, *Haim*, Džastinam Timberleikam, Kendrikam Lamāram, Trevisam Skotam un Mozum Samnijam.

Televīzijā viņš pirmo reizi kā komponists guva panākumus NBC komēdijseriālā *[[Community]]* (2009—2015), kam sekoja *Fox* situāciju komēdija "Jauniņā" (2011—2018). Viņš pārgāja uz darbu ar drāmas seriāliem, radot mūziku *[[Disney+]]* seriālam *[[The Mandalorian]]* (2019—2020), kas viņam nodrošināja divas *Primetime Emmy* balvas par labāko oriģinālo mūziku seriālam. Viņš arī komponēja galveno tituldziesmu seriālam *[[The Book of Boba Fett]]* (2021—2022).

Par savu darbu kino jomā viņš ir ieguvis divas Amerikas Kinoakadēmijas balvas par labāko oriģinālo mūziku — Raiena Kūglera supervaroņu filmai "Melnā pantera" (2018) un Kristofera Nolana biogrāfiskajai filmai "Openheimers" (2023). Viņu nominēja Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākā oriģināldziesma" par dziesmu *Lift Me Up*, ko izpildīja Rianna filmā "Melnā Pantera: Vakanda mūžam" (2022). Kā komponists sadarbojies ar Kūgleru filmās "Frūtveilas stacija" (2013), "Krīds: Rokija mantojums" (2015), "Krīds II" (2018) un "Grēcinieki" (2025). Zināms arī ar mūziku filmām "Venoms" (2018), *[[Tenet]]* (2020) un animācijas filmai "Es sarkstu" (2022).

Kopš 2018. gada Jēransons precējies ar amerikāņu vijolnieci Serēnu Makiniju. Viņu pirmais bērns piedzima 2019. gadā. Viņam ir divi dēli.

## Atsauces

## Ārējās saites

* 

* Svenskfilmdatabas.se profils
Jaunā Ēģiptes valsts

thumbnail|upright=1.0|Ēģiptiešu kontrolētā teritorijā 15. gadsimtā p.m.ē.
**Jaunā Ēģiptes valsts** ir Senās Ēģiptes vēstures periods aptuveni no 1550. līdz 1070. gadam p.m.ē., kas aptver 18.–20. dinastiju un seko otrajam starpperiodam. Tā iezīmē Ēģiptes politiskās varas, militārās ietekmes un kultūras uzplaukuma laikmetu, kas tradicionāli Senās Ēģiptes vēsturē tiek uzskatīts par impērijas un zelta laikmeta posmu. Šajā laikā Ēģipte kļuva par vienu no spēcīgākajām civilizācijām Tuvo Austrumu un Ziemeļāfrikas reģionā, kontrolējot plašas teritorijas Nūbijā un Levantē, un tās galvaspilsēta Tēbas kļuva par reliģijas, mākslas un politikas centru. Jaunās valsts sākumu iezīmēja hiksu padzīšana no Nīlas deltas un Ēģiptes atkalapvienošana faraona Jahmosa I vadībā, kas iedibināja 18. dinastiju. Periodu raksturo militārā ekspansija, monumentāla tempļu un kapeņu celtniecība, piemēram, Valdnieku ielejas nekropole, kā arī reliģisko reformu eksperimenti, tostarp Ehnatona ieviestais Atona kults. Šajā laikā notika arī mākslas un literatūras uzplaukums, kas atspoguļoja gan valsts varenību, gan faraonu individuālo ideoloģiju.

Starp nozīmīgākajiem valdniekiem minami Jahmoss I, Hatšepsuta (viena no retajām sievietēm kā faraone), Ehnatons, Tutanhamons (kura kapenes atklāšana kļuva par vienu no nozīmīgākajiem 20. gadsimta arheoloģiskajiem notikumiem) un Ramzess II, kura valdīšanas laiks simbolizē Jaunās valsts varenības kulmināciju. Periods noslēdzās ar iekšējiem nemieriem, ārējo iebrukumu draudiem un centrālās varas pavājināšanos, kas noveda pie trešā starpperioda sākuma. Jaunā Ēģiptes valsts tiek uzskatīta par Senās Ēģiptes civilizācijas virsotni, kuras kultūras, arhitektūras un politiskie sasniegumi atstājuši paliekošu ietekmi pasaules vēstures un civilizācijas attīstībā.

## Ārējās saites
Bolšvingi

thumb|right|Baronu Bolšvingu dzimtas ģerbonis.
**Fon Bolšvingi** () ir sena Vestfālenes dzimta (*Bodelschwingh*), kuras Kurzemes un Zemgales hercogistes atzars zināms kopš 17. gadsimta un bija ierakstīts Kurzemes bruņniecības matrikulā. 1862. gada 3. (15.) aprīlī Krievijas impērijā dzīvojošajiem Bolšvingiem piešķīra mantojamu barona titulu.

## Vēsture
Par dzimtas Kurzemes atzara ciltstēvu uzskata Heinrihu Vilhelmu Bolšvingu, kuru 1634. gada 20. (18.?) jūlijā ierakstīja Kurzemes bruņniecības matrikulā. 
Frīdrihs Aleksandrs Bolšvings (1769-1833) bija Kurzemes hercogistes, vēlāk guberņas ierēdnis, kurš izplatīja latviešu dzejnieka Neredzīgā Indriķa “Dziesmas” un “Jaunu un pilnīgu latviešu dziesmu grāmatu”. Johans Georgs Bolšteins (1732–1776) atbalstīja Sunākstes mācītāja Vecā Stendera apgaismības darbu un par saviem līdzekļiem ierīkoja Vārnavas skolu zemnieku bērniem.

Bolšvingu dzimtai Latvijā piederēja Pikstezeres, Daugavas, Vārenbrokas muižas.

## Atsauces
Slepkavība, mana dārgā

**"Slepkavība, mana dārgā"** () ir 1944. gada ASV *[[film noir]]* mistērijas filma, kuras režisors ir Edvards Dmitriks. Filmā galvenās lomas atveido Diks Pauels, Klēra Trevora un Anna Šērlija. Filma balstīta uz Reimonda Čandlera 1940. gada romānu *Farewell, My Lovely*. Šī ir pirmā filma, kurā ekranizēts Čandlera romānu varonis, privātdetektīvs Filips Mārlovs.

Filma stāsta par privātdetektīvu Filipu Mārlovu, kurš tiek ierauts sarežģītā slepkavību un pazudušu cilvēku mīklā pēc tam, kad viņu nolīgst bijušais noziedznieks, lai atrastu savu pazudušo draudzeni.

Filmas pirmizrāde notika  un to izplatīja *[[RKO Pictures|RKO Radio Pictures]]*. "Slepkavība, mana dārgā", kopā ar filmu "Dubultā apdrošināšana", kas iznāca piecus mēnešus iepriekš, tiek uzskatīta par vienu no *film noir* filmām, kas visvairāk ietekmēja žanra attīstību nākamajos gados.

## Atsauces

## Ārējās saites
Naumana piekūns

**Naumana piekūns** (*Falco naumanni*) ir maza izmēra, migrējoša piekūnu dzimtas putnu suga, kas ligzdo Dienvideiropā, Ziemeļāfrikā un Rietumāzijā, tālāk austrumos līdz Mongolijai un Ķīnai, bet ziemo Subsahāras Āfrikā. Tā ir dienvidos ligzdojoša un ziemā migrējoša suga, kas dod priekšroku atklātiem stepju, kalnu un lauksaimniecības biotopiem, bieži ligzdojot cilvēku tuvumā — ēku spraugās, klintīs vai torņos. Naumana piekūns ir nozīmīgs agroekosistēmu plēsējs, kura barību galvenokārt veido lieli kukaiņi, īpaši taisnkāji, retāk rāpuļi un mazie zīdītāji. Tādējādi sugai ir ekoloģiski nozīmīga loma kaitēkļu populāciju regulēšanā un ekosistēmu līdzsvara uzturēšanā. No līdzīgajām sugām, piemēram, lauku piekūna, Naumana piekūns atšķiras ar vienmērīgāku apspalvojuma krāsojumu, mazāk izteiktu plankumainību un kolonijās ligzdojošu uzvedību.

Zinātniski 1818. gadā sugu pirmoreiz aprakstīja Johans Georgs Fleišers. Kopš 2023. gada Starptautiskā dabas un dabas resursu aizsardzības savienība (IUCN) Naumana piekūnu klasificē kā zema riska sugu, jo pasaules populācija pēdējās desmitgadēs stabilizējusies, taču atsevišķos reģionos, piemēram, Dienvideiropā, tā joprojām tiek vērtēta kā gandrīz apdraudēta suga dzīvesvietu zuduma un pesticīdu lietošanas dēļ. Eiropā un Vidusjūras reģionā īstenoti vairāki sugu aizsardzības un populācijas atjaunošanas projekti, kas veicinājuši šīs ekoloģiski nozīmīgās sugas saglabāšanu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Tojotomi Hidejosi

**Tojotomi Hidejosi** (, ; dzimis , miris ) bija japāņu samurajs, karavadonis un valstsvīrs, viens no trim Japānas lielajiem apvienotājiem līdzās Odam Nobunagam un Tokugavam Iejasu. Viņš kļuva par dominējošu politisko un militāro spēku pēc sava kunga Odas Nobunagas nāves 1582. gadā, pabeidzot lielāko daļu Japānas apvienošanas procesa, kas bija sācies Sengoku periodā. Tojotomi Hidejosi izcēlās Odas Nobunagas dienestā, no zemnieku izcelsmes kļūdams par vienu no viņa redzamākajiem komandieriem. Pēc Odas Nobunagas bojāejas viņš sakāva pretiniekus un konsolidēja varu rietumu un centrālajā Japānā, ieņemot kampaku (reģenta) un vēlāk taiko (bijušā reģenta) titulus, *[[de facto]]* kļūstot par valsts vadītāju.

Viņa valdīšanas laikā tika īstenotas plašas administratīvās un sociālās reformas — zemes uzmērīšana (kenči), zobenu medības (katanagari) un karavīru un zemnieku kārtu nošķīrums, kas nostiprināja centralizētu pārvaldi. Tojotomi Hidejosi vadīja arī lielus celtniecības projektus, piemēram, Osakas pils būvniecību, un viņa laikā attīstījās Azuči–Momojamas laikmeta kultūra. Tomēr viņa militārās ekspansijas mēģinājumi Korejā (1592–1598) izrādījās neveiksmīgi un izsmēla valsts resursus. Tojotomi Hidejosi ar savu darbību noslēdza Sengoku periodu un ielika pamatus Tokugavas sjogunāta (Edo perioda) izveidei, kas Japānā nodrošināja mieru un stabilitāti vairāk nekā divu gadsimtu garumā. Viņš tiek uzskatīts par vienu no nozīmīgākajām personībām Japānas vēsturē, kura politiskā un institucionālā darbība noteica valsts attīstības virzienu turpmākajos gadsimtos.

## Ārējās saites
Ļeža

**Ļeža** (, arī *Lezhë*, vēsturiski ) ir pilsēta Albānijas ziemeļrietumos, Ležas līdzenumā pie Drinas upes un netālu no Adrijas jūras piekrastes. Tā ir Ļežas ķarkas un Ļežas pašvaldības administratīvais centrs. 2023. gadā pilsētā dzīvoja 14,7 tūkstoši iedzīvotāju. Ļeža atrodas stratēģiski nozīmīgā vietā — starp Tirānu un Albānijas ziemeļiem, ar tiešu pieeju Šendžinas ostai un nozīmīgiem autoceļu savienojumiem, kas veicina reģiona saimniecības un tūrisma attīstību.

Ļeža ieņem būtisku vietu Albānijas vēsturē un nacionālajā identitātē.  šeit tika nodibināta Ļežas līga — albāņu feodāļu militāri politiska savienība Skanderbega vadībā, kas tiek uzskatīta par pirmo mēģinājumu viduslaikos apvienot Albāniju cīņā pret Osmaņu impēriju. Skanderbegs nomira Ļežā , pilsētā atrodas viņa memoriāls bijušajā Svētā Nikolaja baznīcā, kas ir viens no nozīmīgākajiem Albānijas vēstures pieminekļiem. Mūsdienās Ļeža ir reģionāls kultūras, administratīvais un transporta centrs, kas savieno Adrijas piekrasti ar iekšzemi, un tās apkārtne izceļas ar vēsturiskām un reliģiskām liecībām, kā arī ar attīstītu tūrisma infrastruktūru.

## Atsauces

## Ārējās saites
Valeriāns

**Publijs Licīnijs Valeriāns** (; dzimis ap 199. gadu, miris pēc 260. gada) bija Romas imperators no 253. līdz 260. gadam, Trešā gadsimta krīzes laikā — periodā, kam rakturīga politiskā nestabilitāte, ārēji iebrukumi, epidēmijas un ekonomiskās grūtības, kas dziļi satricināja Romas impēriju. Viņa valdīšana notika vienā no visnestabilākajiem posmiem Romas vēsturē, kad impērijas vienotību apdraudēja gan Sasanīdu Persijas un ģermāņu uzbrukumi, gan iekšējās sacelšanās. 

Valeriāns valdīja kopā ar savu dēlu Galliēnu, kuru iecēla par līdzimperatoru, sadalot pārvaldes atbildību starp Austrumu un Rietumu provincēm — Valeriāns koncentrējās uz aizsardzību austrumos pret Sasanīdu impēriju, bet Galliēnam uzticēja impērijas rietumu daļu. 260. gadā pie Edesas (mūsdienu Turcijas dienvidaustrumos) Valeriāna armiju sakāva persiešu valdnieks Šāpurs I, un pats imperators nonāca gūstā, kļūstot par pirmo Romas imperatoru vēsturē, kas sagūstīts kaujas laukā. Viņš, iespējams, nomira nebrīvē, un šis notikums simbolizēja Romas impērijas varenības strauju lejupslīdi.

Valeriāna valdīšana iezīmē Trešā gadsimta krīzes kulmināciju, kad no impērijas īslaicīgi atšķēlās Gallijas impērija rietumos, vēlāk arī Palmīras impērija austrumos. Tomēr viņa laiks tronī arī sagatavoja priekšnoteikumus vēlākām militārām un administratīvām reformām, ko īstenoja imperatori Aureliāns un Diokletiāns, 3. gadsimta beigās atjaunojot impērijas vienotību un stabilitāti.

## Ārējās saites
Homalozoa

thumb|''Corthurnocystis''
***Homalozoa*** bija izmirusi dzīvnieku grupa, kas piederēja otrmutniekiem un dzīvoja no devona līdz perma periodam. Homalozoji saglabājuši unikālas morfoloģiskas īpašības, kas atšķiras no mūsdienu adatādaiņiem, tajā skaitā staru simetrijas trūkumu un neparastus skeleta elementus. Tie demonstrē pāreju starp primitīviem otrmutniekiem un moderniem adatādaiņiem, piedāvājot būtiskus pierādījumus par adatādaiņu ķermeņa simetrijas un skeleta evolūcijas ceļu. Neskatoties uz to, ka fosilijas galvenokārt sastopamas devona un perma perioda klintīs, homalozoju daudzveidība un morfoloģiskā plasticitāte liecina par viņu nozīmīgu lomu paleoekosistēmās un devona–perma otrmutnieku evolūcijā.

## Sistēmiskais stāvoklis
Homalozoji tiek uzskatīti par adatādaiņu radiniekiem, bet tiem nav raksturīgās piecu staru simetrijas, kas ir tipiska mūsdienu adatādaiņiem. Šī neparastā ķermeņa struktūra radīja diskusijas par to taksonomisko novietojumu. Iepriekš *Homalozoa* tika uzskatīti par atsevišķu adatādaiņu klasi, bet mūsdienu pētījumi liecina, ka tie var būt polifilētiska grupa vai izzudusi klada ar atšķirīgām adatādaiņu līnijām.

## Morfoloģija
Homalozoji parasti bija mazi, plakani vai sfēriski organismi ar cietu ārējo skeletu, kas sastāvēja no kalcificētām plāksnītēm. Viņiem bija unikāla ķermeņa struktūra, bieži ar sporu vai caurumu sistēmām, kas, iespējams, tika izmantotas barības filtrēšanai. Tie neatbilda tipiskajai piecu staru simetrijai, kas ir raksturīga mūsdienu adatādaiņiem, un daži veidi parādīja bilaterālu simetriju.

## Fosilijas un izplatība
Homalozoju fosilijas galvenokārt atrastas devona un perma perioda klintīs, galvenokārt Eiropā un Ziemeļamerikā. Fosilijas sniedz ieskatu viņu morfoloģijā, ekoloģijā un iespējamo attīstības ceļu adatādaiņu evolūcijā.

## Taksonomija
Grupa ietver vairākas ģintis, piemēram:

* *Stylophora*
* *Cincta*
* *Soluta*
* *Cornuta*

Tomēr taksonomija joprojām ir diskutabla, un dažādi pētījumi piedāvā atšķirīgas ģimenes un kladu sistēmas.

## Ārējās saites
Evaņģelizācijas dikastērija

thumb|''Sedes Congregationis de Propaganda fide Romae'', ko dibināja Francisko Borromīni un Džovanni Lorentīno Bernini (''Iosephus Vasi'', 761)
**Evaņģelizācijas dikastērija** () ir Romas Katoļu Baznīcas kūrijas iestāde, kas atbild par evaņģelizācijas darbību visā pasaulē. Tā koordinē katoļu misijas, veicina ticības izplatīšanu un uzrauga Baznīcas darbību teritorijās, kurās kristietība vēl nav pilnībā nostiprinājusies. Dikastērijs tika izveidots 2022. gada 5. jūnijā pāvesta Franciska pontifikāta laikā, īstenojot Romas kūrijas reformu, kas noteikta apustuliskajā konstitūcijā *Praedicate Evangelium*.

## Vēsture
17. gadsimta sākumā Eiropas valstis aktīvi paplašināja savas koloniālās teritorijas, un līdz ar to arī katoļu misionāri devās uz Āziju, Āfriku un Ameriku. Lai izvairītos no pārāk lielas politiskās atkarības no Portugāles un Spānijas patronāta sistēmas, pāvests Gregors XV nolēma izveidot īpašu centrālo iestādi, kas tieši pārraudzītu misijas.

Ar bullu *Inscrutabili Divinae Providentiae* (1622) tika nodibināta *Sacra Congregatio de Propaganda Fide*. Tā kļuva par neatkarīgu Romas kūrijas dikastēriju, kas pārraudzīja visu katoļu misionāru darbību ārpus tradicionālajām Eiropas katoļu zemēm.

Pēc Otrā Vatikāna koncila (1962—1965) pāvests Pāvils VI ar apustulisko konstitūciju *Regimini Ecclesiae Universae* (1967) atjaunoja kongregācijas struktūru, pielāgojot to mūsdienu misiju vajadzībām.

Pāvesta Jāņa Pāvila II reformu dokumentā *Pastor Bonus* (1988) nosaukums tika vienkāršots, saglabājot uzsvaru uz evaņģelizāciju kā galveno mērķi.

Pāvests Francisks ar apustulisko konstitūciju *Praedicate Evangelium* (2022) pārstrukturēja Romas kūriju, apvienojot vairākas institūcijas. *Congregatio de Propaganda Fide* kļuva par daļu no jaunā Evaņģelizācijas dikastērija, kas šodien vada katoļu misiju darbību visā pasaulē.

## Struktūra un darbība
Kongregācijai bija plašas pilnvaras:

* koordinēt un finansēt katoļu misijas;
* iecelt bīskapus un vikārus misiju teritorijās;
* pārraudzīt katoļu publikācijas un mācību materiālus;
* apmācīt misionārus īpašās iestādēs.

1667. gadā tika izveidota misionāru semināra iestāde — *Collegium Urbanum de Propaganda Fide*, kas nodrošināja misionāru izglītību un apmācību dažādu kultūru un valodu darbam.

## Ārējās saites
Berberu makaks

**Berberu makaks** (*Macaca sylvanus*) jeb **magots** ir pērtiķu suga no makaku ģints (*Macaca*) un pērtiķu dzimtas (*Cercopithecidae*). Tā ir vienīgā makaku suga, kas savvaļā sastopama ārpus Āzijas, kā arī vienīgais pērtiķu veids, kas dabiski dzīvo Eiropā (Gibraltārā).

Berberu makaks tiek uzskatīts par vienu no senākajiem makaku ģints pārstāvjiem. Ģenētiskie un morfoloģiskie pētījumi liecina, ka šī suga no Āzijas makakiem atdalījusies aptuveni pirms 5—7 miljoniem gadu.

## Izplatība
Berberu makaki savvaļā dzīvo Ziemeļāfrikas kalnu apgabalos — Atlasa un Rifa kalnos Marokā un Alžīrijā. Agrāk sugas izplatības areāls bija plašāks, ietverot arī daļu Tunisijas un Vidusjūras piekrastes reģionu.

Eiropā šī suga sastopama tikai Gibraltārā, kur neliela populācija dzīvo dabiskos apstākļos. Šie dzīvnieki, iespējams, tika ievesti cilvēku darbības rezultātā, un mūsdienās tie tiek aizsargāti kā unikāls bioloģisks un kultūrvēsturisks fenomens.

## Morfoloģija
Berberu makaks ir vidēja lieluma pērtiķis bez astes, kas ārēji atgādina dažus citu reģionu pērtiķus, piemēram, paviānus.

* Ķermeņa garums: 55—70 cm
* Svars: tēviņi 12—15 kg, mātītes 8—11 kg
* Apkārtējā krāsa: dzeltenīgi brūna ar gaišāku vēdera daļu
* Aste: reducēta līdz īsam rudimentam (1—2 cm)

Bieza un blīva apmatojuma dēļ šī suga ir labi pielāgota dzīvībai kalnainos apgabalos ar ievērojamām temperatūras svārstībām.

## Dzīvesveids un uzvedība
Berberu makaki ir dienakti aktīvi un dzīvo gan uz zemes, gan kokos. Tie veido sociālas grupas no 10 līdz pat 100 īpatņiem ar izteiktu hierarhisku struktūru. Atšķirībā no daudzām citām primātu sugām, tēviņi aktīvi piedalās mazuļu aprūpē, kas stiprina sociālās saites grupā.

Uzturā dominē augļi, lapas, zāles, saknes un dažādi bezmugurkaulnieki. Ziemas mēnešos, kad pārtikas ir mazāk, makaki barojas arī ar koku mizu un garšaugiem.

## Vairošanās
Vairošanās sezona parasti sākas vēlā rudenī un turpinās ziemas mēnešos. Grūsnība ilgst aptuveni 165 dienas, un parasti piedzimst viens mazulis. Māte to zīda vairākus mēnešus, bet tēviņi bieži palīdz sargāt un apkopt mazuļus, neatkarīgi no bioloģiskās radniecības.

## Aizsardzības statuss
Saskaņā ar Starptautiskās Dabas aizsardzības savienības (IUCN) datiem, *Macaca sylvanus* ir klasificēta kā apdraudēta suga (*Endangered*). Galvenie apdraudējuma faktori ir mežu izciršana, dzīvotņu fragmentācija un nelegāla tirdzniecība ar mazuļiem kā mājdzīvniekiem.

Marokā un Alžīrijā notiek vairāki saglabāšanas projekti, kas ietver populācijas monitoringu, izglītošanas kampaņas un aizsargājamo teritoriju paplašināšanu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Vigdīsa Finbogadotira

**Vigdīsa Finbogadotira** (; dzimusi ) ir Islandes politiķe, kultūras darbiniece un bijusī Islandes prezidente, kura ieņēmusi nozīmīgu vietu pasaules politikas un sieviešu līderības vēsturē. Viņa bija pirmā sieviete pasaulē, kas demokrātiskās vēlēšanās ievēlēta par valsts galvu, vadot Islandi no 1980. līdz 1996. gadam — kopumā četrus prezidentūras termiņus. V. Finbogadotiras prezidentūra kļuva par pavērsienu sieviešu politiskās līdzdalības un līdztiesības vēsturē, iedvesmojot gan Islandē, gan starptautiski sabiedrības pārmaiņas. Viņas darbība prezidentes amatā saistījās ar nacionālās kultūras un valodas aizsardzību, izglītības un vides jautājumiem, kā arī cilvēktiesību un dzimumu līdztiesības stiprināšanu. Viņa bija viena no Sieviešu pasaules līderu padomes (*Council of Women World Leaders*) līdzdibinātājām.

Pēc aktīvās politiskās karjeras beigām Vigdīsa Finbogadotira turpināja darboties UNESCO un citās starptautiskās organizācijās; kopš 1998. gada viņa ir UNESCO labas gribas vēstnese valodu jautājumos, un ar viņas vārdu Reikjavikā dibināts Vigdīsas starptautiskais valodu centrs. Viņa tiek uzskatīta par vienu no ietekmīgākajām 20. gadsimta sievietēm Ziemeļvalstu un pasaules politiskajā vēsturē, kā arī par globālu kultūras, izglītības un ilgtspējīgas attīstības vēstnieci.

## Ārējās saites
Nātrija hromāts

**Nātrija hromāts** ir neorganisks savienojums ar formulu Na2CrO4.Tas eksistē kā dzeltena un higroskopiska cieta viela, kas var veidot tetra-, heksa- un dekahidrātus. Tas ir starpprodukts hroma ieguvē no rūdām.

## Ražošana un reakcijas

To plašā mērogā iegūst, apdedzinot hroma rūdas gaisā nātrija karbonāta klātienē.

:2 Cr2O3 + 4 Na2CO3 + 3 O2 → 4 Na2CrO4 + 4 CO2

Šis process pārveido hromu ūdenī ekstrahējamā formā, atstājot dzelzs oksīdus. Parasti maisījumam pievieno kalcija karbonātu, lai uzlabotu skābekļa piekļuvi un saglabātu silīcija un alumīnija piemaisījumus nešķīstošā formā. Process notiek 1100°C temperatūrā. Laboratorijā un mazos daudzumos lieto hromīta rūdas, nātrija hidroksīda un nātrija nitrāta maisījumu, kas reaģē zemākā temperatūrā (pat 350°C atbilstošajā kālija hromāta sistēmā). Pēc tā veidošanās hromāta sāls tiek pārveidotas par dihromātu, kas ir priekštecis lielākajai daļai hroma savienojumu un materiālu. Hroma(III) oksīda rūpnieciskais ieguves ceļš ietver nātrija hromāta reducēšanu ar sēru.

### Skābes-bāzes uzvedība

Tas pārvēršas par nātrija dihromātu, kad reaģē ar skābēm:

:2 Na2CrO4 + 2 HCl →  Na2Cr2O4 + 2 NaCl + H2O

Turpmāka paskābināšana dod hroma trioksīdu

:Na2CrO4 + H2SO4 →  CrO3 + Na2SO4 + H2O

## Izmantošana

Papildus galvenajai lomai hroma ražošanā no rūdām, nātrija hromāts tiek izmantots, kā korozijas inhibitors naftas rūpniecībā. Tas ir arī krāsošanas palīglīdzeklis tekstilrūpniecībā. Tas ir reaģents sarkano asinsķermenīšu tilpuma noteikšanai.

Organiskajā ķīmijā, nātrija hromāts tiek lietots, kā oksidētājs, pirmējos spirtus pārvēršot par karbonskābēm un otrējos spirtus par ketoniem. Nātrija hromāts ir stiprs oksidētājs.

## Drošība

Tāpat kā citi hroma(VI) savienojumi, nātrija hromāts ir kancerogēns. Savienojums ir arī kodīgs, un tā iedarbība var izraisīt nopietnus acu bojājumus vai pat aklumu. Iedarbība uz cilvēku ietver arī auglības traucējumus, pārmantojamus ģenētiskus bojājumus un kaitējumu nedzimušam bērnam.

## Atsauces
Rēzus makaks

**Rēzus makaks** jeb **rēzuspērtiķis** (*Macaca mulatta*) ir vidēja izmēra mērkaķu dzimtas suga no makaku ģints. Tā ir viena no visplašāk izplatītajām primātu sugām Āzijā, sastopama no Afganistānas, Pakistānas un Indijas līdz Dienvidaustrumāzijai un Ķīnas dienvidiem. Rēzus makaks ir ekoloģiski pielāgojusies suga, kas apdzīvo gan tropu un kalnu mežus, gan lauksaimniecības teritorijas un pilsētvidi, bieži dzīvojot cilvēku tuvumā. Rēzus makaki ir visēdāji un spēlē nozīmīgu lomu biotopu līdzsvarā un sēklu izplatīšanā, tomēr to spēja izmantot antropogēnos resursus bieži izraisa konfliktus ar cilvēkiem, īpaši pilsētās un reliģiskajos centros, kur tie meklē barību. Sugu raksturo augsts intelekts, sarežģīta sociālā struktūra un elastīga uzvedība, kas padarījusi to par vienu no visvairāk pētītajiem primātiem pasaulē.

Rēzus makaks ir nozīmīgs modelorganisms biomedicīnā un uzvedības zinātnēs — tas izmantots neirozinātnes, imunoloģijas, fizioloģijas un psiholoģijas pētījumos. Tieši no šīs sugas 20. gadsimta sākumā tika atklāts rēzus faktors (Rh) cilvēka asinīs, kas kļuva par būtisku atklājumu transfūzijas medicīnā un cilvēka fizioloģijas izpētē.

## Ārējās saites
Gvadalkanala

**Gvadalkanala** (), vietējais nosaukums **Isatabu** (*Isatabu*), ir Zālamana Salu valstij piederoša sala Klusajā okeānā, Zālamana salu arhipelāga otra lielākā sala. Administratīvi ietilpst Gvadalkanalas provincē, bet teritorija ap valsts galvaspilsētu Honiaru ir no provinces neatkarīga Galvaspilsētas teritorija. Lielākā daļa iedzīvotāju ir melanēzieši (93 %), kā arī polinēzieši (4 %) un mikronēzieši (1,5 %); apdzīvota galvenokārt salas ziemeļu piekraste.

## Ģeogrāfija
Sala atrodas Zālamana salu arhipelāga austrumdaļā, Aironbotoma šaurums ziemeļos to šķir no Ngelas salām, Indispensabla šaurums ziemeļaustrumos – no Malaitas, bet dienvidos krastus apskalo Zālamana jūra. Sala vulkāniskas izcelsmes, kalnaina, augstākā virsotne ir Popomanaseu 2335 m vjl, kas ir arī valsts augstākais kalns. Ainavā dominē tropiskie lietusmeži. Ievērojamas zelta un vara rūdas atradnes.

## Vēsture
left|thumb|Lidmašīnas vraks Vilu kara muzejā
Arheoloģiskie izrakumi liecina, ka sala bijusi apdzīvota jau 4500–2500 gadus p.m.ē. Ap 1200.–800. gadu p.m.ē. salu apdzīvoja Lapitas kultūras pārstāvji. Pirmie no eiropiešiem salu 1568. gadā apmeklēja spāņu ekspedīcija no Peru Alvaro de Mendanjas de Neiras vadībā. Sala nodēvēta par godu Mendanjas komandas biedra Pedro de Ortegas Valensijas dzimtajam ciemam Gvadalkanalai Andalūzijā.

Eiropiešu kolonisti, misionāri un vaļu mednieki salā sāka ierasties 18. un 19. gadsimtā. 1860.–1890. gados ap 60 tūkstošiem salinieku tika aizvesti piespiedu darbam plantācijās Austrālijā un Fidži. 1884. gadā sala nonāca britu pārvaldībā, bet 1893. gadā tā tika iekļauta Britu Zālamana Salu protektorātā. 20. gadsimta sākumā salā tika izveidotas kokospalmu plantācijas kopras ieguvei.

2. pasaules kara laikā salā norisinājās sīvas Gvadalkanalas kaujas starp Japānas armiju un Sabiedroto spēkiem, kurās no abām pusēm piedalījās ap 100 tūkstošiem karotāju un gāja bojā ap 26 tūkstošiem karavīru.

## Atsauces

## Ārējās saites
Gotiskais raksts

[thumb|1407. gadā gotiskajā rakstā iespiesta [Bībele latīņu valodā]]
**Gotiskais raksts** ( — 'lauztais raksts') jeb **fraktūra** (no  — 'lauzums') ir burtu stilu grupa, kas attīstījās viduslaiku Eiropā un bija plaši izplatīta no 12. līdz 17. gadsimtam. Tam raksturīgas lauztas līnijas, vertikāla burtu orientācija un blīvs rakstījuma izskats. Gotiskais raksts radās kā romiešu kvadrātraksta un karolingu minuskula stilistiska pārveide, pielāgota intensīvākai grāmatu un dokumentu rakstīšanai.

Gotiskais raksts atstāja nozīmīgu iespaidu uz Eiropas tipogrāfijas vēsturi. Tas joprojām tiek izmantots mākslinieciskos un simboliskos nolūkos, īpaši heraldikā, logotipos un reliģiskajos izdevumos. Dažos kontekstos tas tiek dēvēts arī par melnrakstu (*blackletter*).

## Vēsture
Gotiskais raksts veidojās 12. gadsimtā Rietumeiropā līdz ar gotikas arhitektūras un mākslas uzplaukumu. Sākotnēji to izmantoja klosteru skriptorijos, bet vēlāk arī universitātēs un laicīgajā rakstvedībā. Laika gaitā izveidojās vairāki gotiskā raksta paveidi, tostarp *Textura*, *Rotunda*, *Schwabacher* un *Fraktura*. Gotiskais raksts sevišķi populārs bija Vācijā un Zviedrijā. raktūra tika uzskatīta par īsti “vācu” rakstu. Savus darbus fraktūrā īespieda Mārtiņš Luters, nostiprinot to kā “vācu raksta” normu. Uz tā pamata 16. gadsimtā iespieddarbos veidojās arī latviešu rakstība, bet rokrakstos tika lietots parastais latīņu alfabēts jeb antīkva ar noapaļotiem burtiem.

Līdz ar renesanses humanisma idejām 15.—16. gadsimtā Eiropā sāka atgriezties pie atīkvas. Tomēr vācu zemēs gotiskais šrifts saglabājās vēl ilgi, un fraktūra kļuva par vācu rakstības standartu līdz pat 20. gadsimta vidum, līdz to 1941. gadā oficiāli aizliedza nacistu valdība, pasludinot par “ebreju rakstu” (*Schwabacher Judenlettern*) — pēc 1939. gada radās praktiska problēma: fraktūra bija grūti lasāma un saprotama ārpus vāciski runājošām zemēm, tādēļ valdība nolēma pāriet uz antīkvu, lai atvieglotu propagandas izplatīšanu okupētajās teritorijās un ārvalstīs. 1941. gada 3. janvārī Reihskanceleja izdeva slepenu rīkojumu ar nosaukumu “*Bekanntmachung über die Beendigung der Verwendung der gotischen Schriftarten*” (“Paziņojums par gotisko rakstu lietošanas izbeigšanu”). Rīkojumā bija teikts, ka “tā sauktie Schwabacher raksti” (t. i., fraktūra) “nav vācu raksti, bet ebreju izcelsmes”, tāpēc tos turpmāk aizliegts lietot valsts iestādēs, skolās un iespieddarbos. Nacisti vēlējās saglabāt šķietamu konsekvenci — nevarēja atklāti teikt, ka atsakās no “vācu raksta” praktisku iemeslu dēļ, tāpēc izgudroja “ebreju izcelsmes” leģendu, lai aizliegums izskatītos loģisks viņu antisemītiskajā ideoloģijā. Pēc kara tās lietojums gandrīz pilnībā izzuda, saglabājoties vien dekoratīvā un simboliskā nozīmē — uz alus etiķetēm, laikrakstu logotipos (*[[Die Zeit]]*, ''Frankfurter Allgemeine Zeitung'') un heraldikā.

## Atsauces

## Ārējās saites