open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Kvarcs

**Kvarcs** — viens no visplašāk izplatītajiem minerāliem. Tas ietilpst lielākajā daļā iežu — gan magmatiskajos, gan metamorfajos, gan nogulumiežos. Kvarcs ir izturīgs pret dēdēšanu, tāpēc smiltis pārsvarā sastāv no kvarca graudiņiem, jo pārējie mazāk izturīgie minerāli ir noārdījušies. Kvarca kušanas temperatūra ir 1650 (±75) °C.

Latvijā kvarcs ļoti bieži sastopams kā ledāja atnesto iežu sastāvdaļa. Sīki kvarca kristāliņi atrodami arī nelielos tukšumos granītā.

## Veidošanās
Kvarcs kristalizējas no skāba sastāva magmas, veidojoties  granītam, diorītam, riolītam, dacītam un citiem iežiem. Lielāki kvarca kristāli veidojas ar fluīdu bagātinātās pegmatīta magmās. Nereti pegmatīta dzīslu iekšējā daļa sastāv no tīra kvarca. Hidrotermālajos procesos veidojas kvarca dzīslas, kas var saturēt skaistus dažādu paveidu kvarca kristālus.

Virszemes apstākļos kvarcs ir salīdzinoši noturīgs pret dēdēšanu un bieži uzkrājas kā dominējošais minerāls drupu iežos pludmalēs, upju gultnēs, kāpās.

## Izmantošana
Kvarcu izmanto ļoti daudzās jomās — optikas ražošanā, precīzo aparātu būvē, keramikā, elektrotehnikā, metalurģijā, laboratorijas trauku ražošanai, būvmateriālu rūpniecībā, juvelierizstrādājumu izgatavošanai un citur.

## Kvarca paveidi
Tīrs kvarcs ir dzidrs, caurspīdīgs, bezkrāsains.
Tomēr dažādi ķīmiski piemaisījumi un fizikāli procesi dabā veido visdažādākos kvarca paveidus visās krāsās. Daži no pazīstamākajiem kvarca paveidiem:
* Ahāts — daudzkrāsainās, pārsvarā koncentriskās joslās nokrāsots halcedons;
* Ametists — violets;
* Ametrīns — (**bolivianīts**, **amecitrīns**, **tristīns**) neparasta violetā ametista un dzeltenā citrīna kombinācija;
* Aprikotīns — aprikozu krāsas oļi;
* Avanturīns — dzeltens vai brūngansarkans ar vizuļojošu vizlas vai hematīta zvīņu ieslēgumiem (būtībā iezis *[[kvarcīts]]*);
* Basanīts — melna jašma;
* Beta-kvarcs — augstas temperatūras kvarca polimorfs;
* Citrīns — dzeltens;
* Dūmu kvarcs — pelēks, dūmakains;
* Halcedons — slēptkristālisks, bieži šķiedrainas uzbūves puscaurspīdīgs, bezkrāsains, pelēcīgs vai iezilgans. Halcedonu un tā paveidus pieskaita mineraloīdiem;
* Heliotrops — zaļš, sarkani plankumains vai lāsains halcedons;
* Hrizoprāzs — ābolzaļš halcedons;
* Jašma — mikrokristālisks, necaurspīdīgs kvarcs dažādās, nereti košās krāsās;
* Kalnu kristāls — bezkrāsains un absolūti caurspīdīgs kvarcs;
* Kecalitctli — smaragdzaļa, daļēji caurspīdīga jašma no Gvatemalas;
* Koterīts — kvarca kristāli, kurus klāj plāna metāliska kārtiņa — atrodams Īrijā, Korkas grāfistē, Rokforestā;
* Krams — pelēks, brūngans necaurspīdīgs halcedona paveids ar mālu un organisko vielu daļiņu piejaukumu;
* Morions — melns;
* Piena kvarcs — balts, dūmakains;
* Prazems — zaļš, iekrāso aktinolīta ieslēgumi;
* Rožu kvarcs — rožainā krāsā;
* Zilais kvarcs — zils kvarcs, kuru iekrāso citu minerālu piemaisījums.
Pastāv vēl ļoti daudzi, pārsvarā reģionāli kvarca paveidi.

## Ārējās saites

* Kvarca dažādo nosaukumu apkopojums un klasifikācija 
* Alana Guizevita kvarca paveidu kolekcijas fotoattēli
Lava

[thumb|Lava [Havaju salas|Havaju salās]]
**Lava** ir magma, kas nokļuvusi virs zemes vulkānu izvirdumos. Pēc sastingšanas pārvēršas cietā vulkāniskā iezī, ko arī bieži sauc par lavu. Tās temperatūra ir 650 līdz 1200 °C.

Lielākajai daļai lavas viskozitāte ir aptuveni 10 000 līdz 100 000 reižu lielāka nekā ūdenim. Tomēr lava var plūst lielos attālumos, pirms tā sacietē, jo lavai, kas pakļauta gaisa iedarbībai, ātri izveidojas cieta garoza, kas izolē atlikušo šķidro lavu, palīdzot tai uzturēt pietiekami karstu temperatūru un necaurlaidību, lai turpinātu plūst.

Vārds "lava" nāk no itāļu valodas, kas iespējams ir atvasināts no latīņu valodas *"labes"* , kas nozīmē kritienu vai slīdēšanu. Senākais vārda lietojums saistībā ar magmas izspiešanu no pazemes ir atrodams īsā pārskatā par 1737. gada Vezuva izvirdumu, ko rakstīja Frančesko Serao, kurš aprakstīja "ugunīgas lavas plūsmu", kā analoģiju minot ūdens un dubļu liešanos pa vulkāna nogāzēm pēc spēcīga lietus.

## Atsauces

## Ārējās saites
UK

**UK** var būt:
* Apvienotā Karaliste (*United Kingdom*) 

**uk**
* ukraiņu valoda (ISO 639 alpha-1, uk)

**U.K.**
* U.K. (grupa) — latviešu mūzikas grupa
Frankfurte

**Frankfurte** var būt:

* Frankfurte pie Mainas — pilsēta Vācijā, Hesenes federālajā zemē;
* Frankfurte pie Oderas — pilsēta Vācijā, Brandenburgas federālajā zemē.
* Frankfurtes pie Mainas lidosta
* Frankfurtes Hānas lidosta
* Frankfurtes "Eintracht" — futbola klubs
* Frankfurtes fondu birža
* Frankfurtes "Lions" — hokeja klubs
Džimmu

thumb|right|200px|Džimmu. Autors Cukioka Jošitoši.

**Imperators Džimmu** (神武天皇; *Jinmu Tennō*) bija pirmais Japānas imperators, kuru tradicionāli uzskata par Japānas valsts dibinātāju 7. gadsimtā pirms mūsu ēras.

## Ārējās saites

* Informācija par Džimmu
Lielā Čīles zemestrīce

250px|thumb|Ar zvaigznīti atzīmēta Lielās Čīles zemestrīces izcelšanās vieta.

**Lielā Čīles zemestrīce** jeb **Valdivijas zemestrīce** () ir visu laiku spēcīgākā novērotā zemestrīce, kuras stiprums tika novērtēts ar 9,5 ballēm pēc Rihtera skalas. Tā notika  Čīles dienvidu daļā, 19:11 pēc Griničas laika zonas. Zemestrīce izraisīja cunami vilni, kurš izpostīja Čīles krastus un šķērsoja Kluso okeānu, izpostot arī Havaju salas, Japānas, Filipīnas, Jaunzēlandes, Austrālijas krastus, kā arī Aleutu salas pie Aļaskas.

Zemestrīces epicentrs atradās Valdivijā, apmēram 700 km uz dienvidiem no Čīles galvaspilsētas Santjago. Tās izcelšanās koordinātas ir . Nav precīzu ziņu, cik cilvēku gāja bojā. Dažādos avotos ir minēti dažādi skaitļi. Šie skaitļi svārstās no 2231 līdz 5700 upuriem. Visbiežāk gan tiek minēts, ka zemestrīcē un cunami bojā gāja 3000 cilvēku.

Iepriekšējā dienā 100 km uz ziemeļiem bija notikušas vairākas zemestrīces, kuru spēks bija 8,0 balles.

## Atsauces

## Ārējās saites
Lielās Piektdienas zemestrīce

**Lielās Piektdienas [[zemestrīce]]** (arī saukta par **Lielo [[Aļaska]]s zemestrīci**) notika 1964. gada 27. martā un bija spēcīgākā zemestrīce ASV vēsturē. Zemestrīces, kuras laikā gāja bojā 131 cilvēks, epicentrs atradās Prinča Viljama šaurumā, un tās spēks bija 9,2 balles.250px|right|thumb|Lielās Piektdienas zemestrīces epicentra atrašanās vieta. 

## Zemestrīce

Pulksten 17:36 (3:36 no rīta pēc Griničas laika), lūzuma līnija, kas atradās netālu no Koledžas fjorda Prinča Viljama šaurumā starp Klusā Okeāna un Ziemeļamerikas plātnēm, negaidīti sāka pārvietoties. Zemestrīce turpinājās trīs vai piecas minūtes. Okeāna pamatne izkustējās un izraisīja cunami, kas noveda pie liela upuru skaita un īpašumu bojājumiem. Zemes vertikālā pārvietošanās par 11,5 metriem ietekmēja zemes virsmu 250 000 km² platībā. 

Gāja bojā 131 cilvēks. Pašā zemestrīcē gāja bojā deviņi cilvēki, 106 cunami laikā un 16 no cunami citur. Bojājumi tika lēsti ap $300 000 000 (1964. gada dolāros; 2005. gada dolāros tas būtu aptuveni 1,8 miljardi dolāru). 

## Ankoridžas rajons
250px|right|thumb|Iela Ankoridžā
Vislielākie bojājumi bija Ankoridžā, 120 km uz ziemeļrietumiem no epicentra. Zemestrīces rezultātā gāja bojā deviņi cilvēki. Ankoridžā nebija cunami, taču pilsēta smagi cieta, jo tās daļas bija būvētas uz māla pamatnes un tur notika zemes nogruvums. 

### Citur Aļaskā

Lielākā daļa pilsētu, kas atrodas Prinča Viljama šaurumā, it īpaši galvenās ostas, bija smagi izpostītas seismiskās aktivitātes, cunami un ugunsgrēku dēļ. Valdezas pilsēta bija pilnībā iznīcināta, un pēc tam to pārvietoja par 4 km uz rietumiem. Dažas inuītu apmetnes, kuras atradās tuvu jūrai, tika pilnībā iznīcinātas. 

### Citur
250px|right|thumb|Koka dēlis, kuru cunami iztriecis caur mašīnas riepai.
Kalifornijā cunami rezultātā gāja bojā 12 cilvēki. Cieta dažas pilsētas gar ASV piekrasti, kā arī Havaju salas. Nenozīmīgi bojājumi maziem kuterīšiem, laivām tika nodarīti pat Losandželosā.
Cinks

**Cinks** ir ķīmiskais elements ar simbolu **Zn** un atomskaitli 30. Tas ir zilganpelēks, amfotērs metāls. Cinks ir samērā aktīvs metāls, tāpēc dabā nav sastopams brīvā veidā. Tas reaģē ar skābēm, veidojot attiecīgo skābju sāļus un ūdeņradi, un ar sārmiem, veidojot cinkātus. Cinku iegūst, reducējot oksīdu un sulfīdu rūdas. Cinkam ir relatīvi zema viršanas temperatūra, tāpēc to iegūst, kondensējot tā tvaikus. Cinku lieto galvenokārt pārklājumiem (cinkotais skārds), sakausējumiem (misiņš) un baterijām. Savienojumos cinkam parasti ir vērtība 2; īpašos gadījumos 1. Nelielās devās cinks ir nepieciešams dzīvības uzturēšanai; par laimi, tas ir sastopams vairumā pārtikas produktu. Visvairāk tas ir sastopams gaļā, zivīs, pākšaugos un pilngraudu labības graudos. Īpaši bagātas ar cinku ir ķirbju sēklas.

Cinks ir 23. visbiežāk sastopamais ķīmiskais elements Zemes garozā. Tas ir nedaudz mazāk par 0,02% no Zemes garozas masas. Dabiskais cinks sastāv no četriem stabiliem izotopiem — cinka-64 (48,63% no kopējā daudzuma dabā), cinka-65 (27,90%), cinka-67 (4,10%) un cinka-68 (18,75%). Atlikušos 0,62% no dabā sastopamā cinka veido radioaktīvais cinks-70, kura pussabrukšanas periods ir lielāks par 5 gadiem.

2010. gadā visvairāk cinka tika iegūts Ķīnā (3,5 miljoni tonnu), Peru (1,52 miljoni), Austrālijā (1,45 miljoni), Indijā (0,75 miljoni) un Amerikas Savienotajās Valstīs (0,72 miljoni).

## Atsauces

## Ārējās saites
Selēns

**Selēns** ir ķīmiskais elements ar simbolu **Se** un atomskaitli 34. Tas ir nemetāls. Selēns dabā ļoti reti ir sastopams brīvā veidā. Tas galvenokārt ir selenīdu veidā, kā piemaisījums sulfīdu rūdām. Selēnu 1817. gadā atklāja zviedru ķīmiķis Jenss Jākobs Bercēliuss. Tā nosaukums ir radies no grieķu vārda  (*seléne*), kas nozīmē "Mēness". Šāds nosaukums tika izvēlēts, jo selēna ķīmiskās īpašības ir līdzīgas telūra īpašībām, kas bija zināms pirms tam, un kura nosaukuma izcelsme ir saistīta ar Zemi.

Selēnu ražo no metālu, bieži no vara, rafinēšanas blakusproduktiem. Komerciāli selēnu lieto stikla ražošanā tā atkrāsošanai un pigmentu ražošanā. Agrāk to lietoja par pusvadītāju fotoelementos un taisngriežos, taču mūsdienās vairāk izmanto pusvadītājus ar labākām īpašībām.

Lai arī selēns brīvā veidā nav pārāk toksisks, daži tā savienojumi ir visai indīgi. Pieauguša cilvēka organismā ir līdz 20 mg selēna. Tas galvenokārt ir aknās, nierēs un liesā. Tas ir kā antioksidants, kas palīdz organismam cīnīties pret brīvajiem radikāļiem, mazina iekaisumus un kavē šūnu novecošanu.

## Īpašības
Selēnam ir vairākas alotropiskās modifikācijas, kas savstarpēji mainās pie dažādām temperatūrām. Selēns parasti ir amorfa viela, ķieģeļsarkans pulveris. Strauji kausējot, tas ieņem melnu, stiklveidīgu formu. Pie 180 °C temperatūras selēns kļūst pelēks.

Savienojumos selēna oksidēšanas pakāpes var būt +6, +4, +2 un -2. Selēns var veidot stipru skābi — selēnskābi H2SeO4, kas ir analoga sērskābei.

### Izotopi
Dabā ir sastopami seši dažādi selēna izotopi: selēns-80 (49,61% no kopējā selēna daudzuma), selēns-78 (23,77%), selēns-76 (9,37%), selēns-82 (8,73%), selēns-77 (7,63%) un selēns-74 (0,89%).

## Izmantošana
thumbnail|200px|1964. gadā ražots selēna taisngriezis
Komerciāli selēnu lieto stikla ražošanā tā atkrāsošanai un pigmentu ražošanā. Agrāk to lietoja par pusvadītāju fotoelementos un taisngriežos, taču mūsdienās vairāk izmanto pusvadītājus, piemēram, silīciju, ar labākām īpašībām. Vulkanizējot gumiju ar selēnu, tas padara to izturīgāku. Kserogrāfijā selēns tiek izmantots dokumentu kopēšanā.

## Atrašanās dabā
Zemes garozā selēna daudzums ir 10-5 līdz 10-6 procenti no tās masas. Tas ir aptuveni 100 mg uz tonnu. Visizplatītākie minerāli, kas satur selēnu, ir ašvalīts (FeSe), klaustalīts (PbSe), timanīts (HgSe) un guanahuatīts (Bi2(Se, S)3). Selēna koncentrācija jūras ūdenī ir 4 mg uz litru. 2011. gadā tika iegūtas aptuveni 2000 tonnas selēna, galvenokārt Vācijā (32%), Japānā (31%), Beļģijā (10%) un Krievijā (7%). Kopējās selēna rezerves pasaulē tiek lēstas ap 93 tūkstošiem tonnu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Berlin

**Berlins** (varianti: Berliņš) ir cēlies no Berlīnes nosaukuma. Šāds uzvārds Latvijā pirmo reizi reģistrēts Kurzemes guberņas ebrejiem.

## Cilvēki ar šādu uzvārdu
* Bens Berlins (*Ben Berlin*) — igauņu džeza mūziķis (1896-1944);
* Ērvings Berlins (*Irving Berlin*) — amerikāņu komponists (1896-1944);
* Jesaja Berlins (*Isaiah Berlin*) — britu filozofs (1888—1989);
* Pērs Berlins (*Per Berlin*) — zviedru cīkstonis (1921-2011).

## Skatīt arī
* Berlīne — Vācijas galvaspilsēta
## Atsauces
Telūrs

**Telūrs** ir ķīmiskais elements ar simbolu **Te** un atomskaitli 52. Tas ir 16. grupas (agrāk VIB grupas) elements. Telūrs ir pusmetāls, kam piemīt gan metālu, gan nemetālu īpašības. Dabā telūrs parasti ir sastopams telurīdu veidā, lai gan var būt sastopams arī brīvā veidā. Savienojumos telūram var būt oksidēšanas pakāpes no -2 līdz +6. Telūrs ir pusvadītājs.

## Vēsture
1782. gadā Transilvānijā austriešu mineralogs Francis Jozefs Millers (*Franz-Joseph Müller*) atklāja jaunu ķīmisko elementu. 1798. gadā vācu ķīmiķis Martins Heinrihs Klaprots to nosauca par telūru. Nosaukums ir radies no latīņu vārda *Tellus*, kas romiešiem bija zemes dieviete.

## Atrašanās dabā
Telūrs ir viens no visretāk sastopamajiem elementiem Zemes garozā. Tā koncentrācija ir līdz 2 daļiņām no miljarda. Tas ir atrodams kopā ar sēru vai selēnu. Tas ir atrodams arī telurīdu veidā, piemēram, sudraba vai svina telurīdos, un kā telūra dioksīds, kas ir ļoti rets minerāls.

### Izotopi
Dabā ir sastopami 8 izotopi: telūrs–130 (34,08% no kopējā daudzuma), telūrs–128 (31,74%), telūrs–126 (18,84%), telūrs–125 (7,07%), telūrs–124 (4,74%), telūrs–122 (2,55%), telūrs–123 (0,89%) un telūrs–120 (0,09%). No tiem 130Te, 128Te un 123Te ir vāji radioaktīvi. To pussabrukšanas periodi attiecīgi ir 3 gadi, 2,41 gadi un 9,2 gadi. Mākslīgi ir iegūts vēl 31 radioizotops, kuru masas skaitlis ir no 105 līdz 143.

## Fizikālās īpašības
Telūra atommasa ir 127,60 g/mol, blīvums ir 6240 kg/m3, bet cietība pēc Mosa skalas ir 2,5. Telūra kušanas temperatūra ir 449,51 °C, bet viršanas temperatūra ir 988 °C. Standarta elektrodpotenciāls (Te-2/Te) ir –0,92 V.

## Izmantošana
Telūru galvenokārt lieto sakausējumiem (ar svinu, dzelzi vai varu). No telūra oksīda ar pallādija piemaisījumu izgatavo atstarojošo slāni pārrakstāmajos kompaktdiskos (CD-RW), DVD diskos (DVD-RW) un pārrakstāmajos *[[Blu-ray]]* diskos.

Mūsdienās notiek pētījumi par telūra izmantošanu sevišķi mazu izmēru tranzistoru izgatavošanā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Polonijs

**Polonijs** ir ķīmiskais elements ar simbolu **Po** un atomskaitli 84. Tas ir reti sastopams, galvenokārt urāna rūdās. Visi polonija izotopi ir radioaktīvi. Pēc ķīmiskajām īpašībām polonijs ir līdzīgs bismutam un telūram. Poloniju lieto kā neitronu un alfa daļiņu avotu. Tas ir atrodams arī sildelementos starpplanētu zondēs, kā arī antistatiskās ierīcēs.

## Vēsture
Poloniju 1898. gadā atklāja Marija Sklodovska-Kirī. Sklodovska-Kirī to nosauca par rādiju F, bet vēlāk tas tika nosaukts par godu viņas dzimtenei Polijai.

## Atrašanās dabā
Polonijs dabā ir ļoti reti sastopams ķīmiskais elements. Tas ir atrodams urāna rūdās. Gadā vidēji tiek iegūti 100 grami polonija, kodolreaktoros ar neitroniem bombardējot bismutu.

### Izotopi
Polonijam nav stabilu izotopu. Tomēr ir zināmi 33 nestabili izotopi. Tā atommasa var būt no 180 līdz 220 u. Visizplatītākais izotops ir polonijs–210 (pussabrukšanas periods — 138,38 dienas), toties visstabilākais ir polonijs–209 (pussabrukšanas periods — 102 gadi).

### Bioloģiskā loma un indīgums
Polonijs ir ļoti indīgs un tam nav bioloģiskas lomas. Pēc masas polonijs–210 ir aptuveni  reizes indīgāks nekā ciānūdeņradis. Polonijs–210 ir atrodams tabakas dūmos.

#### Labi zināmi indēšanas gadījumi
2006. gadā ar polonija izotopu 210Po tika noindēts bijušais Krievijas Federālā drošības dienesta virsnieks Aleksandrs Ļitviņenko.

## Atsauces

## Ārējās saites
Alkīni

thumb|right|200px|Alkīni
**Alkīni** ir nepiesātināti ogļūdeņraži, kas satur vienu trīskāršo saiti. Alkīni var pievienot ūdeni, veidojot karbonilsavienojumus. Alkīni ir vēl reaģētspējīgāki par alkēniem. Visnozīmīgākais un pazīstamākais alkīns ir etīns jeb acetilēns. Alkīnus lielākoties iegūst no naftas, bet acetilēnu var iegūt arī no dabasgāzes.

## Ārējās saites
Saßmacken

***Saßmacken*** vai ***Sasmacken*** var būt:
* Valdemārpils agrākais nosaukums
* Sasmakas muižas vāciskais nosaukums
Dmitrijs Mendeļejevs

**Dmitrijs Ivanovičs Mendeļejevs** (; dzimis , miris ) bija krievu ķīmiķis un fiziķis, kurš 1869. gadā izveidoja ķīmisko elementu periodisko tabulu. Šajā tabulā viņš sistemātiski sakārtoja esošos ķīmiskos elementus pēc to īpašībām un atommasas, atstājot tukšas vietas, kur paredzēja vēl tajā laikā nezināmus elementus.

Dmitrijs Mendeļejevs darbojās arī fizikālās ķīmijas, gāzu likumu izpētes un organiskās ķīmijas jomās. Viņa vārdā ir nosaukts Klapeirona—Mendeļejeva vienādojums, kas ir hipotētiskas ideālas gāzes stāvokļa vienādojums.

## Dzīvesgājums
thumb|left|200px|Mendeļejeva raksts par ķīmisko elementu sistēmu vācu valodā (1869).
Dzimis  Toboļskas ģimnāzijas direktora Ivana Mendeļejeva (dzimuša Sokolova) un viņa sievas Marijas ģimenē kā jaunākais, septiņpadsmitais bērns. Viņa vectēvs Pāvels Sokolovs bija Tveras guberņas pareizticīgo priesteris. Mācījās Toboļskas ģimnāzijā, 1849. gadā kopā ar vecākiem pārcēlās uz Sanktpēterburgu, kur No 1850. līdz 1855. gadam studēja Pēterburgas pedagoģiskajā institūtā, 1855. gadā atklātās tuberkulozes dēļ viņš pārcēlās uz dzīvi Simferopolē un Odesā. Pēc atgriešanās Pēterburgā 1857. gadā viņu ievēlēja par Pēterburgas Universitātes ķīmijas privātdocentu, pēc papildināšanās pie Heidelbergas Universitātes profesoriem Roberta Bunzena un Gustava Roberta Kirhofa (1859—1861) Mendeļejevs atgriezās Pēterburgā un 1861. gadā izdeva organiskās ķīmijas mācību grāmatu. 

1863. gadā Mendeļejevu ievēlēja par Pēterburgas Tehnoloģiskā institūta profesoru, 1865. gadā viņš aizstāvēja ķīmijas doktora darbu par alkohola saistīšanos ar ūdeni un 1868. gadā izdeva mācību grāmatu “Ķīmijas pamati”. 

1869. gadā Mendeļejevs publicēja rakstu par ķīmisko elementu sistēmu krievu valodā () un vācu valodā (). 1870. gadā viņš paredzēja vēl triju neatklātu ķīmisko elementu (Ga, Sc, Ge) īpašības, vēlāk paredzēja vēl 8 ķīmiskos elementus, no kuriem 3 ieguva tikai pēc viņa nāves (Tc — 1937. gadā, Fr — 1939. gadā un At — 1942.-1943. gadā.)

Dmitrijs Mendeļejevs nomira  no pneimonijas.

## Atsauces

## Ārējās saites
Frauenburg

**Frauenburg** (vācu) var būt:

* Saldus (pilsēta Latvijā) vācu nosaukums.
* Fromborkas (pilsēta Polijā) vācu nosaukums.
Latvija (nozīmju atdalīšana)

**Latvija** var būt:
* Latvija — valsts Eiropas ziemeļaustrumos;
* "Latvija" — laikraksts, kas tika izdots Otrā pasaules kara laikā;
* "Latvija" — valsts akadēmiskais koris;
* "Latvija" — RAF mikroautobusa modelis;
* 1284 Latvija — asteroīds;
* Latvijas smaile — kalna virsotne Pamirā uz Tadžikistānas un Kirgizstānas robežas;
* *[[Latvia (studentu korporācija)|Latvia]]* — studentu korporācija, kas dibināta 1917. gadā Tērbatā.
* viesnīca Latvija
Argons

**Argons** ir ķīmiskais elements ar simbolu **Ar** (līdz 1957. gadam tā simbols bija **A**) un atomskaitli 18. Argons ir viena no cēlgāzēm. Argons dabā ir sastopams brīvā veidā, gaisa sastāvā. Tas sastāda 0,93% no Zemes atmosfēras. Līdz ar to tā ir trešā izplatītākā gāze. Argons neveido stabilus ķīmiskos savienojumus. Šī iemesla dēļ tas ieguva savu nosaukumu no grieķu vārda  (*argon*), kas nozīmē "slinks", "bezdarbīgs". Pirmais ķīmiskais savienojums — argona fluorhidrīds (HArF) — tika iegūts 2000. gada augustā. Argonu ir iespējams iegūt no sašķidrināta gaisa. Tīrā veidā argons ir bezkrāsaina gāze bez garšas un smaržas.

Argonu 1894. gadā atklāja skotu ķīmiķis Viljams Remzijs un angļu ķīmiķis Džons Strats, lai gan jau 1785. gadā angļu ķīmiķis Henrijs Kevendišs konstatēja, ka pēc skābekļa un slāpekļa atdalīšanas no gaisa paliek aptuveni 1/100 daļa gāzes, ar kuru neviena viela nesavienojas. Toreiz viņš neveica padziļinātus pētījumus, lai noskaidrotu, kas tā ir par vielu.

Dabiskais argons sastāv no trijiem stabiliem izotopiem — argona-40 (99,6003% no kopējā daudzuma dabā), argona-36 (0,3365%) un argona-38 (0,0632%). Dabā radioaktīvais argons nav sastopams.

Argons tiek izmantots elektriskajā apgaismojuma un dienasgaismas lampās, gāzizlādes stabilitronos un lāzeros. Argons tiek lietots arī kā inertā gāze metālu metināšanā un griešanā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Alkadiēni

thumb|200px|right|1,3-butadiēns - vienkāršākais konjugētais alkadiēns
**Alkadiēni** (tos dažreiz sauc arī par **diēniem**) ir nepiesātināti ogļūdeņraži, kuru molekulas satur divas dubultsaites. Tie ir monomēri elastomēru (gumiju) ieguvei. Nozīmīgākie alkadiēni ir 1,3-butadiēns un 2-metil-1,3-butadiēns (izoprēns).

Alkadiēnu vispārīgā formula: CnH2n-2

Alkadiēnus iedala:
* kumulētajos (allēni; to dubultsaites ir viena aiz otras; samērā ķīmiski aktīvi savienojumi); vienkāršākais savienojums ir 1,2-propāndiēns (allēns),
* konjugētajos (starp dubultsaitēm vidū ir piesātinātā saite; gumiju izejvielas), vienkāršākais savienojums ir 1,3-butadiēns,
* izolētajos jeb nekonjugētajos (starp dubultsaitēm ir vairāk kā viena vienkāršā saite; pārsvarā nav nozīmīga praktiska pielietojuma).
thumb|200px|right|1,2-propāndiēns (allēns) - vienkāršākais kumulētais alkadiēns
Arsēns

**Arsēns** ir ķīmiskais elements ar simbolu **As** un atomskaitli 33. Periodiskajā tabulā arsēns ir 4. perioda un 15. grupas elements. Arsēns reti ir sastopams tīrā veidā, tas galvenokārt ir atrodams sulfītos. Tas pieder pie pusmetāliem. Atkarībā no modifikācijas, arsēnam var būt gan metālu, gan nemetālu īpašības.

Arsēna savienojumi ir zināmi jau kopš senajiem laikiem. Lai gan šie savienojumi ir ļoti indīgi, tie tika izmantoti atsevišķu medikamentu izgatavošanā.

## Īpašības
### Fizikālās īpašības
Vairāki arsēna savienojumi ir balti, indīgi pulveri ar saldenu, metālisku garšu.

### Ķīmiskās īpašības
Savienojumos arsēnam iespējamas oksidēšanas pakāpes −3, +3 un +5. Atkarībā no modifikācijas, arsēnam var būt gan metālu, gan nemetālu īpašības.

## Atrašanās dabā
Arsēns dabā ir sastopams gandrīz tikai savienojumu veidā ar sēru un citiem metāliem (retumis atrodami arsēna tīrradņi). Arsēns bloķē enerģijas ražošanas procesus šūnās (inhibē oksidatīvo fosforilēšanos). Toksiskāks ir trīsvērtīgais arsēns (arsēna(III) oksīda letālā deva cilvēkam ir 20—300 mg). Par spīti toksiskumam, vairākiem dzīvniekiem un, iespējams, arī cilvēkam arsēns ir nepieciešams mikroelements. Iespējams, ka tam ir nozīme metionīna vielmaiņā, kā arī DNS veidošanās procesos leikocītos, tomēr objektīvu sīkāku ziņu nav. Cāļi un žurkas, kuru barībā nav arsēna, neizaug lieli. Savukārt garnelēs, austerēs un citos jūras dzīvniekos ir augsts dabiskā arsēna saturs, kas tiem nenodara nekādu kaitējumu. Dabiskā arsēna rūdas pazemē nopietni apdraud dzeramo ūdeni tādās valstīs kā Indijā un Bangladešā. Uzskata, ka aptuveni 70 miljoni cilvēku pasaulē cieš no hroniskas saindēšanās ar arsēnu.

## Izmantošana
Arsēna savienojumi ir lietoti par dažāda veida indēm. Tos lietoja insekticīdiem un joprojām lieto koksnes piesūcināšanai, lai pasargātu to no trupēšanas (elektrības stabiem). Tie bijuši iecienīts līdzeklis indētāju arsenālā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Antimons

**Antimons** () ir ķīmiskais elements ar simbolu **Sb** un atomskaitli 51. Tas ir spoži pelēks pusmetāls, kas dabā galvenokārt ir sastopams sulfīda minerāla antimonīta (Sb2S3) sastāvā, lai gan var būt sastopams arī brīvā veidā. Antimona savienojumi ir zināmi jau kopš seniem laikiem. Tie tika izmantoti kosmētikā. Šis elements tika izmantots arī tīrā veidā, bet tajā laikā tas kļūdaini tika uzskatīts par svinu. Kā atsevišķs ķīmiskais elements antimons tika izdalīts 17. gadsimtā.

Mūsdienās pasaulē visvairāk antimona un tā savienojumu tiek iegūts Ķīnā. No rūpnieciskajām metodēm antimona iegūšanai izmanto apdedzināšanu un sekojošu termisko reducēšanu ar ogli vai tiešu antimonīta reducēšanu ar dzelzi.

Antimonu galvenokārt lieto sakausējumos ar svinu un alvu, lai palielinātu to mehānisko izturību. Svarīgs antimona sakausējums ir babīts. Antimons ir atrodams arī lodalvā, šaujamieroču lodēs un slīdgultņos. Antimona savienojumus ar hloru un bromu izmanto materiālu ugunsdrošības palielināšanai. Viena no jaunajām antimona savienojumu izmantošanas sfērām ir mikroelektronika.

## Raksturojums
### Īpašības
Antimons ir viens no pniktogēnu (15. vai VB grupas) ķīmiskajiem elementiem. Tā elektronegativitāte ir 2,05. Kā tas ir sagaidāms, skatoties periodisko tabulā, antimona elektronegativitāte ir lielāka nekā alvai un bismutam, bet mazāka nekā telūram un arsēnam. Istabas temperatūrā un saskarsmē ar gaisu antimons atrodas stabilā stāvoklī, bet paaugstinātā temperatūrā, reaģējot ar skābekli, veido antimona trioksīdu (Sb2O3), kas ir viens no nozīmīgākajiem komerciālajiem antimona savienojumiem.

[thumbnail|200px|[Mēģene ar metāliskā antimona paraugu]]
Antimons ir sudrabains, spoži pelēks metāls, kura cietība pēc Mosa skalas ir 3. Tādēļ tīrs antimons netiek izmantots priekšmetu izgatavošanai, kuri tiek pakļauti lielai slodzei. 1931. gadā Ķīnā, Guidžou provincē, no antimona tika veidotas monētas, bet tā kā tās ātri nolietojās, tad to kalšana tika pārtraukta.

Antimonam ir četras alotropās formas: stabila metāliska forma un trīs nestabilas formas (eksplozīvā forma, melnā un dzeltenā forma).

Savienojumos antimonam var būt oksidēšanas pakāpes no -3 līdz +5.

### Izotopi
Antimonam eksistē divi stabili izotopi — antimons-121 (57,21% no visa kopējā dabā sastopamā antimona daudzuma) un antimons-123 (42,79%).

### Sastopamība
Antimona daudzums Zemes garozā ir aptuveni no 0,2 līdz 0,5 daļiņām no miljona. Lai gan šis metāls nav plaši sastopams, tas ir vairāk nekā 100 dažādu minerālu sastāvos. No 2006. līdz 2009. gadam 56% no visa antimona ir iegūts Ķīnā. Otrajā un trešajā vietā attiecīgi ir Meksika (28%) un Beļģija (7%). Lai gan dažreiz dabā tas ir sastopams tīrā veidā, to galvenokārt iegūst no antimonīta (Sb2S3).

## Atsauces

## Ārējās saites
Sids Višess

**Džons Simons Ričijs** (;  - ), pazīstams kā **Sids Višess** (), bija angļu pankroka mūziķis un grupas Sex Pistols dalībnieks. Viņš nomira 21 gada vecumā no heroīna pārdozēšanas.

## Diskogrāfija
### Sids Višess

* *My Way/Something Else/C’mon Everybody* (1979, 12”, Barclay, Barclay 740 509)
* *Sid Sings* (1979, LP, Virgin, V2144)
* *Live* (1980, LP, Creative Industry Inc., JSR 21)
* *Vicious Burger* (1980, LP, UD-6535, VD 6336)
* *Love Kills N.Y.C.* (1985, LP, Konexion, KOMA 788020)
* *The Sid Vicious Experience – Jack Boots and Dirty Looks* (1986, LP, Antler 37)
* *The Idols With Sid Vicious* (1993, CD, Last Call Records, LC22289)
* *Never Mind the Reunion Here’s Sid Vicious* (1997, CD)
* *Sid Dead Live* (1997, CD, Anagram, PUNK 86)
* *Sid Vicious Sings* (1997, CD)
* *Vicious & Friends* (1998, CD, Dressed To Kill Records, Dress 602)
* *Better (to provoke a reaction than to react to a provocation)* (1999, CD, Almafame, YEAAH6)
* *Probably His Last Ever Interview* (2000, CD, OZIT, OZITCD62)
* *Better* (2001, CD)
* *Vive Le Rock* (2003, 2CD)
* *Too Fast To Live...* (2004, CD)
* *Naked & Ashamed* (7”, Wonderful Records, WO-73)
* *Sid Live At Max’s Kansas City* (LP, JSR 21)
* *Sid Vicious* (LP, Innocent Records, JSR 21)
* *Sid Vicious McDonald Bros. Box* (3CD, Sound Solutions, 003)

### Sids un Nensija
* *Love Kills* (1986, LP, MCA, MCG 6011)

### ''Sid Vicious & Friends''
* *(Don’t You Gimme) No Lip/(I’m Not Your) Steppin’ Stone* (1989, 8”, SCRATCH 7)
* *Sid Vicious & Friends* (1998, CD, Cleopatra, #251, ASIN: B0000061AS)

### Sids Višess/[[Edijs Kohrans]]
* *Sid Vicious v’s Eddie Cochran – The Battle Of The Rockers* (LP, Jock, LP 6)

### Sids Višess/[[Elviss Preslijs]]
* *Cult Heroes* (1993, CD)

### [[Vicious White Kids]]
* *The Vicious White Kids* (1987, LP, Ritchie 1)
* *Vicious White Kids* (2001, CD, Sanctuary, CMRCD372)

## Filmogrāfija

* *Sex Pistols Number One* (1976, ohj. Derek Jarman)
* *Jubilee* (1978, ohj. Derek Jarman)
* *Will Your Son Turn into Sid Vicious?* (1978)
* *The Great Rock‘n’Roll Swindle* (1979, ohj. Julien Temple, VHS, Virgin Films)
* *The Punk Rock Movie* (1979, ohj. Don Letts)
* *Dead On Arrival* (1981, ohj. Lech Kowalski)
* *The Filth And The Fury* (2000, ohj. Julien Temple, VHS/NTSC)
* *In Search of Sid* (2009, BBC Radio 4, Jah Wobble)

## Bibliogrāfija
* Anna Beverlija, *The Sid Vicious Family album* (1980, Virgin Books)
* Džeralds Kouls, *Sid And Nancy* (1986, Methuen)
* Alekss Kokss un Abbe Vūls, *Sid And Nancy* (1986, Faber and Faber)
* Kīts Beitsons un Alans Pārkers, *Sid’s Way* (1991, Omnibus Press)
* Toms Stokdeils, *Sid Vicious. They Died Too Young* (1995, Parragon)
* Malkolms Bats, *Sid Vicious. Rock‘n’Roll Star* (1997, Plexus)
* Deivids Daltons, *El Sid* (1998, St. Martin’s Griffin)
* Sids Višess, *Too Fast To Live...Too Young to Die* (1999, Retro Publishing)
* Alans Pārkers, *Vicious. Too Fast To Live...* (2004, Creation Books)

## Atsauces

## Ārējās saites
Helmuts Balderis

**Helmuts Balderis-Sildedzis** (dzimis  Rīgā) ir bijušais latviešu hokejists, spēlējis labās malas uzbrucēja pozīcijā, ilggadējs PSRS hokeja izlases spēlētājs. 1998. gadā kā pirmais Latvijas hokejists uzņemts IIHF Slavas zālē.

## Biogrāfija
Bērnībā nodarbojies ar daiļslidošanu, bet vēlāk pievērsies hokejam. Izcēlās citu hokejistu vidū ar augstu slidošanas līmeni, starta ātrumu un lielisku tehniku.

Profesionālo karjeru uzsācis Rīgas "Dinamo", kur nospēlējis no 1968. līdz 1977. gadam, pēc tam no 1977. līdz 1980. gadam spēlēja Maskavas CSKA, kur trīs reizes (1978, 1979, 1980) izcīnījis PSRS čempionu titulu. No 1980. gada līdz 1985. gadam atkal spēlējis Rīgas "Dinamo". PSRS augstākās līgas čempionātos aizvadījis 462 spēles, kurās guvis 333 vārtus. 1985. gadā pameta hokeju. No 1985. līdz 1989. gadam bija treneris Japānā.

1989. gadā, kad PSRS atļāva spēlētājiem spēlēt NHL, Balderis atgriezās profesionālajā hokejā, kļūstot par pirmo Latvijas hokejistu NHL. Tāpat Balderis kļuvis par vecāko draftēto hokejistu NHL (36 gadi) un vecāko hokejistu, kurš guvis pirmos vārtus NHL (37 gadi). NHL viņš debitēja 1989. gada 5. oktobrī. 1989.—1990. gada sezonā spēlēja NHL klubā Minesotas "North Stars", kur 26 spēlēs nopelnīti 9 (3+6) rezultativitātes punkti. Pārtrauca spēlēt NHL komandā, kad viņu pārcēla uz fārmklubu, jo tajā Balderis atteicies spēlēt.

Sportiskās karjeras noslēgumā spēlējis arī RASMS komandā, kā arī vairākās Latvijas čempionāta komandās — HK Vecmeistars, Latvijas Zelts, HK Essamika — līdz pat 45 gadu vecumam.
1992./1993. sezonā Latvijas čempionāta komandā Latvijas Zelts sasniedza joprojām LČ nepārspētu statistiku: 22 spēlēs 76 vārti un 66 rezultatīvas piespēles (142 punkti).

Trīskārtējs pasaules un Eiropas čempions (1978, 1979, 1983), Pasaules čempionāta sudraba medaļas ieguvējs (1976), Pasaules čempionāta bronzas godalgas ieguvējs (1977). Ziemas olimpisko spēļu sudraba medaļas ieguvējs (). Piedalījies PSRS izlases sastāvā Kanādas Kausa izcīņā (1976). PSRS izlases rindās Pasaules čempionātos un Olimpiskajās spēlēs nospēlējis 54 spēles, kurās gūti 33 vārti.

Karjeras izskaņā 1992. gadā nospēlējis 2 spēles Pasaules čempionāta kvalifikācijas turnīrā Latvijas izlases sastāvā, kurās guvis 2 vārtus un atdevis 2 rezultatīvas piespēles.

Bijis Latvijas izlases treneris no 1992. līdz 1994. gadam, kopā izlasi vadot 34 spēles, arī ģenerālmenedžeris. Līdzdarbojies Latvijas Hokeja federācijā, kur bijis valdes loceklis. Savulaik bija "Rīgas Sporta pils" īpašnieks, direktors, arī Rīgas domes deputāts.

## Karjeras statistika

## Ārējās saites
Velsa

**Velsa** ( , ) ir zeme, kas ir Apvienotās Karalistes sastāvdaļa.
[thumb|left|Marks Drakefords, [Velsas parlamenta pirmais ministrs; 2021. gada maijs]]

Velsa atrodas Lielbritānijas salas dienvidrietumos un robežojas ar Angliju austrumos, Bristoles līci dienvidos, Sentdžordža šaurumu rietumos un Īrijas jūru ziemeļos. Tās galvaspilsēta ir Kārdifa.

## Vēsture
Romas impērijas laikā Velsas dienvidu daļā uzcēla vairākus fortus un leģiona nometni. 
Kad anglosakši 5. un 6. gadsimtā izplatījās Lielbritānijas dienvidaustrumos, daudzi romanizētie ķelti atkāpās uz rietumiem uz tagadējo Kornvolu un Velsu.

1066. gadā normaņi iekaroja Angliju un daļu Velsas. Kaut arī 1267. gadā atzina Velsas prinču autonomiju, tomēr karalis Edvards I iekaroja Velsu divās karagājienos līdz 1283. gadam. Kopš tā laika angļu troņmantnieka tituls ir Velsas princis.

Pēc 1535.—1542. gada Velsas aktu nosacījumiem (*Laws in Wales Acts*) tā tika pilnīgi iekļauta Anglijas Karalistes sastāvā un sadalīta grāfistēs. 1995. gadā Velsa atguva autonomiju Apvienotās Karalistes sastāvā.

## Tūrisms
Velsā ir attīstīts lauku tūrisms, tiek piedāvātas ekoloģiski tīras preces zemnieku sētās.

## Atsauces

## Ārējās saites
Ruhja

**Ruhja** var būt:
* Rūjienas pilsētas igauniskais nosaukums
* Rūjas upes nosaukums Igaunijas teritorijā
Vikikrātuve

**Vikikrātuve** (arī *Commons*, *Wikimedia Commons*) ir brīvi pieejamu attēlu, skaņu failu un citu multivides failu krātuve. Tas ir *[[Wikimedia Foundation]]* projekts un šajā krātuvē augšuplādētie faili, tieši tāpat kā lokāli augšupielādēti faili, ir izmantojami visos *Wikimedia* projektos, ieskaitot visu valodu Vikipēdijas, *Wikibooks* un *Wikinews*.

Šādas centrālas failu krātuves izveidošanas pamatojums bija vēlme samazināt darbu dublēšanos starp *Wikimedia* projektiem un dažādu valodu versijām, lai nebūtu viens un tas pats fails jāaugšupielādē katrā serverī atsevišķi.

## Ārējās saites
* Vikikrātuves sākumlapa latviešu valodā
Soulmūzika

**Soulmūzika** jeb **souls** ( — 'dvēseles mūzika') ir mūzikas žanrs, kas radās, afroamerikāņiem apvienojot gospeļu un ritmblūza elementus.

## Atsauces

## Ārējās saites
Patiesi ticīgā sindroms

"**Patiesi ticīgā sindroms**" () ir termins, ko ieviesa M. Lemers Kīns (*M. Lamar Keene*), lai aprakstītu iracionālu ticību pārdabiskajam. M. Lemers Kīns ir izbijis gaišreģis, kurš atzina, ka krāpies. Šis sindroms ir pašapmāna forma, pēc kuras ticīgais turpina ticēt pat pēc tam, kad viņam piedāvāti neapgāžami pierādījumi, ka fenomenam ir dabiski cēloņi. Šo terminu pārsvarā izmanto skeptiķi, runājot par dažādu pārdabisku parādību (karošu liekšana ar gara spēku, brīnumaina dziedināšana utt.) eksistenci un ticību tām; šo terminu neizmanto zinātniskajā literatūrā, un tas nav saistīts ar psihopatoloģiju.

Patiesi ticīgā sindroma piemērs ir gadījums ar "Karlosu" Austrālijā (burvju mākslinieks Hosē Alvaress izlikās, ka viņā iemājojis 2000 gadu vecs gars, un šo informāciju nekritiski tālāk pauda masu mediji, lai arī tā bija nepatiesa un vienkārši pārbaudāma; daudzi "Karlosam" turpināja ticēt arī tad, kad viņš atzina, ka krāpies - viņa mērķis bija parādīt, cik cilvēkus viegli apmānīt).

## Skatīt arī
* Ateisms
Heksogēns

**Heksogēns** (C3H6N6O6, RDX, ciklonīts, ciklotrimetilēntrinitramīns u.c.) ir samērā jutīga sprāgstviela, kuru iegūst, nitrējot urotropīnu. Tīrā veidā heksogēns ir balta, kristāliska viela. Sprāgstvielās to parasti sajauc ar citām vielām, lai uzlabotu stabilitāti.

## Iegūšana
Heksogēnu iegūst, nitrējot urotropīnu ar slāpekļskābi (vai nu vienkārši tīru koncentrētu slāpekļskābi, vai arī ar slāpekļskābes un acetanhidrīda maisījumu). Tā kā urotropīns ir acidofobs, nitrēšanas procesā nevar lietot sērskābi.
Tautiskā dziesma

**„Tautiskā dziesma”** () ir Lietuvas valsts himna, kuras vārdu un mūzikas autors ir Vincs Kudirka (1835—1905).

## Vēsture
Dziesmas vārdus un mūziku 1898. gadā sacerēja Vincs Kudirka, kurš tajā pašā gadā „Tautisko dziesmu” nopublicēja laikraksta *[[Varpas]]* 6. numurā. 1899. gada 13. novembrī „Tautisko dziesmu” diriģenta Česlova Saskauska vadībā dziedāja koris lietuviešu studentu Pēterburgā rīkotajā lietuviešu vakarā, bet 1905. gada 3. decembrī dziesmu atskaņoja koncertā Viļņas Lielā Seima delegātiem, tai drīz vien iegūstot popularitāti visā Lietuvā.

1919. gadā Lietuvas valdība „Tautisko dziesmu” apstiprināja par Lietuvas valsts himnu. Valsts himna tā bija līdz 1950. gadam, kad „Tautisko dziesmu” nomainīja Lietuvas PSR himna, bet 1988. gadā Lietuvas PSR valdība „Tautisko dziesmu” atjaunoja kā valsts himnu. 1999. gadā Lietuvas Valsts prezidents Valds Adamkus izsludināja Lietuvas valsts himnas likumu, kurā noteikts, kā un kādos gadījumus himnu drīkst atskaņot un kādiem nolūkiem tās izmantošana ir aizliegta.

2009. gada 5. jūlijā 21.00 pēc Lietuvas laika par godu Lietuvas nosaukuma tūkstošgadei lietuvieši visā pasaulē dziedāja „Tautisko dziesmu”.

## Vārdi

## Atsauces

## Ārējās saites

* Lietuvas valsts himnas vēsture . Lietuvas Republikas Seims.
Urotropīns

**Urotropīns** (heksametilēntetramīns, (CH2)6N4) ir balta, kristāliska viela, kas kūst (sublimējas) pie 270&nbsp;°C. Tas ir heterocikliskais savienojums, kas pieskaitāms pie tricikliskajiem amīniem. Urotropīns satur 6 metilēngrupas, kas saista savā starpā 4 slāpekļa atomus; tā telpiskā struktūra līdzīga adamantāna struktūrai.

## Iegūšana
Urotropīnu iegūst, amonjakam reaģējot ar formaldehīdu.

## Izmantošana
thumb|left|200px|Urotropīna kristāli
Analītiskajā ķīmijā to lieto kā buferšķīdumu komponentu. Citur to lieto par korozijas inhibitoru un heksogēna izejvielu. Urotropīns ir arī galvenā (ja ne vienīgā) *sausā spirta* (kurināmais) sastāvdaļa. Izmanto par pārtikas konservantu (pārtikas piedeva **E239**). Medicīnā lieto kā urīnceļus dezinficējošu līdzekli.
Ročestera (Ņujorka)

**Ročestera** () ir pilsēta Ņujorkas štatā, ASV. Tā ir Ņujorkas štata trešā lielākā pilsēta (pēc Ņujorkas un Bufalo).

## Atsauces

## Ārējās saites

*
Rasaskrēsliņi

**Rasaskrēsliņi** (*Alchemilla*) ir daudzgadīgs rožu dzimtai piederošs ārstniecības augs, ko lielākoties izmanto ginekoloģisku saslimšanu ārstēšanai un profilaksei. Šis augs ir arī nozīmīga pārtikas sastāvdaļa vairākām zvīņspārņu sugām.

## Nosaukuma izcelsme
Auga botāniskajam, latīniskajam nosaukumam *Alchemilla* ir tieša saikne ar vārdu alķīmija — senāk ticēja, ka augam piemītot maģiskas dziedināšanas spējas. Latviski *Alchemilla* augu dēvē par **rasaskrēsliņu** vai **raspodiņu**, un arī šim tēlainajam nosaukumam ir ļoti vienkāršs un praktisks skaidrojums. Agrās rīta stundās raspodiņa lielās lapas patiešām atgādina ar rasu pildītus podiņus — pilienu pa pilienam rasa satek pa kausveidīgās lapas gropītēm un uzkrājas pašā tās viducī. Vēl latviešu valodā *Alchemilla* pazīstama kā **cūku roze** un **rasene**.

## Sugas
Kopā pasaulē pazīstams aptuveni 300 dažādu rasaskrēsliņa sugu, bet Latvijā vispazīstamākais ir .
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Apraksts
Rasaskrēsliņš ir daudzgadīgs, aptuveni 30—60 cm garš lakstaugs ar zarainiem stāviem vai guļošiem lakstiem, zaļām, daivainām lapām un zaļgandzelteniem, čemurainās skarās augošiem ziediem. Rasaskrēsliņš zied no jūnija līdz jūlijam. Tam piemīt viegli rūgtens aromāts.

## Izplatība un biotipi
Rasaskrēsliņš visbiežāk sastopams mērenā klimata un subarktiskos reģionos Eiropā un Āzijā, bet atsevišķas sugas atrodamas arī Āfrikas, Ziemeļamerikas un Dienvidamerikas kalnājos. Lielākā daļa (77%) rasaskrēsliņa sugu ir izplatītas pļavās; Latvijas pļavās visbiežāk sastopams parastais rasaskrēsliņš.

## Ārstnieciskās īpašības
Ārstniecībā  lielākoties pazīstams kā ginekoloģisks līdzeklis — tas regulē menstruāciju ciklu, mazina asiņošanu un menstruālos krampjus, un menopauzes simptomus vecākām sievietēm. Uzskata, ka rasaskrēsliņš pasargā sievieti no dažādām olnīcu un vagīnas saslimšanām. Tomēr augs līdz arī pie nieru un aknu slimībām, kuņģa čūlas, tūskām, caurejas un zarnu iekaisuma. Rasaskrēsliņu kā ārstniecisku līdzekli izmanto pat cukura diabēta gadījumā. No rasaskrēsliņa drogām gatavota tēja ir organismu attīroša un stiprinoša, un veicina ēstgribu. Tāpat kā  un  rasaskrēsliņš attīra asinis, aptur asiņošanu, dziedē iekaisumus un brūces. Tas arī aktivizē dažādu dziedzeru (siekalu, asaru un sviedru) darbību un ir lielisks atkrēpošanas līdzeklis.

## Ārstniecisko preparātu pagatavošana
Rasaskrēsliņa drogu pagatavošanai ievāc gan auga ziedus (pilnzieda laikā), gan lapas (augusta beigās) un žāvē līdz 45 °C temperatūrā. Lai pagatavotu rasaskrēsliņa tēju, 1 ēdamkaroti drogu aplej ar 1 glāzi vāroša ūdens un notur vai vēl vāra 10-20 min.

## Citas pielietojuma īpatnības
Rasaskrēsliņu izmanto arī smaržvielu un krāsvielu pagatavošanā.

## Ārējās saites

* Sugu enciklopēdija '“Latvijas daba'”
* '“Latvijas dabas'” kopskats
Rasene

**Rasene** var būt:
* rasaskrēsliņi — rožu dzimtas augs,
* rasenes — kukaiņēdāju augu ģints,
** Apaļlapu rasene — tai piederoša suga.
Organismu klasifikācija

Uz mūsu planētas Zemes ir vairāk nekā 2 000 000 visdažādāko dzīvības formu, kas tiek sistematizētas un sakārtotas noteiktā kārtībā. Katrai dzīvības formai tiek dots unikāls nosaukums, kas atbilst binārās nomenklatūras principiem. Visi organismi, vadoties no radniecības pakāpes, tiek apvienoti grupās, kuras savukārt top apvienotas augstāka ranga grupās, veidojot dažādas pakāpes radniecības līmeņus jeb taksonomiskās vienības. Organismu klasifikācija ir vienota gan mūsdienās dzīvojošajiem, gan arī izmirušajiem organismiem. Tā pamatā sastāv no šādām taksonomiskajām vienībām:

* Impērija (*imperium*);
* Valsts (*regnum*);
* Tips, Nodalījums (*phylum, divisio*);
* Klase (*classis*);
* Kārta (*ordo*);
* Dzimta (*familia*);
* Ģints (*genus*);
* Suga (*species*),

Bet reizēm ir jāiestarpina papildu vienības. Īpaši tas ir raksturīgs kukaiņiem, jo kukaiņu klasē ir vairāk par 1 000 000 sugu t.i. vairāk nekā visi pārējie organismi kopā.
Klasifikācijas piemērs, kurā ir atainojas dažādas papildu taksonomiskās vienības (izceltas pamatvienības):

* **Impērija:** *Eukaryota*
* **Valsts: ** *Metazoa*
* Apakšvalsts: *Eumetazoa*
* Virstips: *Bilateria*
* **Tips:** *Coelomata*
* Apakštips: *Protostomia*
* Triba: *Articulata*
* Virsklase: *Arthropoda*
* **Klase:** *Tracheata*
* Apakšklase: *Opistogoneata*
* Infraklase: *Hexapoda*
* Virskārta *Pterygota*
* Sekcija: *Holometabola*
* **Kārta:** *Coleoptera*
* Apakškārta: *Polyphaga*
* Sērija: *Staphyliniformia*
* Virsdzimta: *Hydrophiloidea*
* **Dzimta:** *Hydrophilidae*
* Apakšdzimta *Georissinae*
* **Ģints:** *Georissus*
* Apakšģints: *Neogeorissus*
* **Suga:** *Georissus (Neogeorissus) japonicus Satô, 1979*

Dažādiem autoriem organismu klasifikācijas var būtiski atšķirties, tāpat laika gaitā, mainoties uzskatiem par organismu radniecību, mainās arī organismu klasifikācijas.

Visi dzīvie organismi iedalās divās vai trijās lielās grupās jeb impērijās. Tomēr tas ir diskutējams jautājums. Daudzi speciālisti apšauba vīrusu pieskaitīšanu pie dzīviem organismiem, jo tajos nenotiek vielmaiņas procesi. Tāpat nav vienprātības jautājumā par prokariotu sadalīšanu divās atsevišķās impērijās. Pagaidām apstāsimies pie visu dzīvo organismu sadalīšanas trīs atšķirīgās grupās:

* Impērija *Virus* — Vīrusi;
* Impērija *Prokaryote* — Prokarioti;
* Impērija *Eukaryote* — Eikarioti;
** Valsts *Animalia* — Dzīvnieki;
** Valsts *Fungi* — Sēnes;
** Valsts *Plantae* — Augi;
** Valsts *Protista* (*Protozoa*) — Vienšūņi.

Tomēr vīrusi būtiski atšķiras no pārējām impērijām, kuru savstarpējās atšķirības nav tik lielas.

## Ārējās saites
Asku sēnes

**Asku sēnes** pieder pie augstāko sēņu grupas ar labi attīstītu daudzšūnu micēliju. Asku sēnēm raksturīga īpašu vairošanās orgānu — asku veidošanās, kuros dzimumprocesa rezultātā endogēni izveidojas asku sporas, visbiežāk astoņas. Vienkāršākajām asku sēnēm (piemēram — rauga sēnēm) augļķermeņi neveidojas, bet aski veidojas no atsevišķām veģetatīvajām šūnām, vai arī tieši uz micēlija. Augstāk attīstītajām asku sēnēm aski veidojas īpašos augļķermeņos. Daudzas asku sēnes vairojas arī bezdzimumiski ar konīdijām, kas attīstās uz īpašām hifām — konīdijnesējiem. Asku sēņu attīstības laikā var būt dažādi periodi, kad tās vairojas dzimumiski ar askiem, vai bezdzimumiski ar konīdijām. Botāniskās nomenklatūras starptautiskajā kodeksā, izņēmuma kārtā, drīkst dot, blakus sugas pamatnosaukumam, arī konoidālās stadijas sugas nosaukumu.

Asku sēnes ir plaši izplatītas visos ģeogrāfiskajos reģionos un var augt uz visdažādākajiem substrātiem. Tās var būt gan saprofīti, gan parazīti. Saprofīti aktīvi piedalās dabā organisko vielu mineralizācijā, īpaši celulozi saturošo augu sadalīšanā. Parazītiskās asku sēnes parazitē gan uz augiem un sēnēm, gan uz dzīvniekiem, arī uz cilvēkiem, izraisot nopietnas saslimšanas. Asku sēnēm ir arī liela ekonomiskā nozīme, kā dažādu svarīgu vielu (antibiotikas, vitamīni, fermenti) avotiem. Rauga sēnes plaši izmanto arī pārtikas rūpniecībā. Zinātnē tās izmanto bioķīmiskajos un ģenētiskajos pētījumos.

Asku sēņu nodalījumā ir vairāk nekā 3200 ģinšu un 30 000 sugu. Latvijā konstatētas apmēram 640 sugas un 230 ģintis. Asku sēņu nodalījumu agrāk iedalīja 6 klasēs:
* Nodalījums: *Ascomycota* (Asku sēnes)
** Klase: *Discomycetes* (Diskomicētes)
** Klase: *Hemiascomycetes* (Hemiaskomicētes)
** Klase: *Laboulbeniomycetes* (Labulbeniomicētes)
** Klase: *Loculoascomycetes* (Lokuloaskomicētes)
** Klase: *Plectomycetes* (Plektomicētes)
** Klase: *Pyrenomycetes* (Pirenomicētes)

Mūsdienās šis sadalījums ir mainīts. Pašreizējais (2020. gada) iedalījums trīs apakšnodalījumos un to klasēs ir:
* *Pezizomycotina*
** *Arthoniomycetes*
** *Coniocybomycetes*
** *Dothideomycetes*
** *Eurotiomycetes*
** *Geoglossomycetes*
** *Laboulbeniomycetes*
** *Lecanoromycetes*
** *Leotiomycetes*
** *Lichinomycetes*
** *Orbiliomycetes*
** *Pezizomycetes*
** *Sordariomycetes*
** *Xylonomycetes*
** (Neskaidri klasificētās):
*** *Lahmiales*
*** *Itchiclahmadion*
*** *Triblidiales*
* *Saccharomycotina*
** *Saccharomycetes*
* *Taphrinomycotina*
** *Archaeorhizomyces*
** *Neolectomycetes*
** *Pneumocystidomycetes*
** *Schizosaccharomycetes*
** *Taphrinomycetes*

## Atsauces

## Ārējās saites
Micēlijs

thumb|250px|Sēņotne
**Micēlijs** (no  *(múkēs)* — 'sēne') jeb **sēņotne** ir sēņu organisma paslēptā daļa, kas var atrasties zem sūnām, koku mizas, vai vienkārši zemē. Tas ir smalks tīklveida veidojums, veidots no ļoti smalkām pavedienveida hifām, kas izplešas tālu prom no sēnes augļķermeņa. Micēlijs var būt vienšūnas jeb *rizomicēlijs* (zemākajām sēnēm) vai daudzšūnu (augstākajām sēnēm). Sēņotne veic gan barības uzsūkšanu, gan veģetatīvo vairošanos. Primitīvākajām sēnēm micēlija var arī nebūt. Sēņu organisms galvenokārt attīstās no sporām, kas labvēlīgos apstākļos izdīgst un izveido sēņotni.

Izejot no centra, sēņotne sazarojas radiāli ar daudziem atzarojumiem. Labvēlīgos apstākļos jebkurā vietā virs sēņotnes var izveidoties jauni augļķermeņi. Nelabvēlīgos apstākļos barības vielu trūkuma vai pārmērīga sausuma dēļ sēnes virszemes daļa neattīstās un daļēji sāk atmirt arī sēņotne. Vispirms sāk atmirt centrā esošā sēņotne, pamazām virzoties uz malu. Reizēm gadās, ka sēņotne atmirst radiāli ļoti vienmērīgi, un dzīvotspējīga sēņotne paliek tikai ārējā malā. Šādos gadījumos, iestājoties labvēlīgiem apstākļiem, sēņotne izveido augļķermeņus, kas sakārtoti gredzenveida aplī. Visbiežāk šādus „gredzenus” veido lauka atmatene. Gredzenu lielums var būt dažāds, parasti 2—3 metri diametrā, bet reizēm var sasniegt vairākus desmitus metru.
Datorlingvistika

**Datorlingvistika** ir starpdisciplīnu nozare, kas nodarbojas ar dabīgo valodu modelēšanu. Praktiskie galamērķi ir mašīntulkošana, pareizrakstības un gramatikas pārbaudes rīki, runas sintēze un atpazīšana, automatizēta tekstu korpusu valodnieciskā apstrāde, kā arī informācijas izgūšana no tekstiem un tās apkopošana.

## Vēsture
Datorlingvistikas pirmsākumi meklējami 20. gadsimta 50. gados, kad līdz ar datoru tehnoloģiju attīstību radās pirmie mēģinājumi automatizēt valodu apstrādi. Viens no pirmajiem mērķiem bija mašīntulkošana, īpaši Aukstā kara laikā, kad vajadzēja ātri tulkot tekstus starp angļu un krievu valodu. 1954. gadā Džordžtaunas–IBM mašīntulkošanas eksperiments parādīja, ka ar ierobežotu vārdu krājumu un noteikumu kopumu iespējams panākt primitīvus tulkojumus.

1960.–1970. gados datorlingvistika cieši saistījās ar formālo valodniecību un mākslīgā intelekta pētījumiem, īpaši sintakses un semantikas modelēšanā. 1980. gados parādījās statistiskās metodes, kas balstījās lielos tekstu korpusos, un tas ievērojami uzlaboja mašīntulkošanu un runas atpazīšanu.

21. gadsimta sākumā datorlingvistiku būtiski mainīja neironu tīkli un dziļās mācīšanās metodes, kas ļāva radīt precīzākas un elastīgākas dabīgās valodas apstrādes sistēmas, piemēram, automātisko tulkošanu, virtuālos asistentus un kontekstuālus meklētājus.

## Atsauces