Asteroīdu josla

thumbnail|upright=1.1|Asteroīdu josla starp Jupiteru un Marsu iekrāsota baltā krāsā (visi nosaukumi attēlā rakstīti angļu valodā)
**Asteroīdu josla** jeb **asteroīdu lauks** ir Saules sistēmas reģions, kurā koncentrējas liels skaits dažāda izmēra cietu debess ķermeņu — asteroīdu —, kas riņķo ap Sauli. Šie objekti galvenokārt ir akmeņaini, vietām metāliski (sastāvs variē, ir arī ledus un gaistošas vielas), un tiek uzskatīti par agrīnās Saules sistēmas veidošanās procesa atliekām — materiālu, kas pilnībā nesalipa vienā planētā. Asteroīdu josla nav blīvs “akmeņu gredzens”, bet gan plašs telpisks apgabals, kurā atsevišķi ķermeņi atrodas ļoti lielos attālumos cits no cita. Asteroīdu josla atrodas starp Marsa un Jupitera orbītām, 2,06–3,28 astronomisko vienību attālumā no Saules. Šis novietojums ir būtisks, jo Jupitera gravitācijas perturbācijas un rezonanses paaugstināja relatīvos ātrumus un destabilizēja akrēciju, kā arī strukturēja orbītu sadalījumu, kas kavēja planētas izveidošanos šajā reģionā un vienlaikus noteica asteroīdu orbītu struktūru un sadalījumu. Joslā sastopami gan ļoti mazi, dažu metru lieli ķermeņi, gan lieli objekti ar simtiem kilometru diametru. Lielākais objekts asteroīdu joslā ir pundurplanēta Cerera, savukārt pārējie ķermeņi klasificējami kā asteroīdi, nevis pundurplanētas.

Asteroīdu joslas izcelsmi astronomi saista ar Saules sistēmas veidošanos pirms aptuveni 4,6 miljardiem gadu, kad no putekļu un gāzu diska izveidojās planētu “būvbloki”. Šī reģiona izpēte ir nozīmīga planetoloģijā un kosmosa zinātnēs, jo asteroīdu sastāvs, orbītas un telpiskais sadalījums ļauj rekonstruēt apstākļus Saules sistēmas jaunībā, kā arī izprast gravitācijas mijiedarbību starp planētām un mazajiem ķermeņiem, sniedzot būtisku informāciju par Zemes un citu planētu izcelsmi un attīstību.

## Atklāšanas vēsture
[thumbnail|upright=1.0|Lielāko asteroīdu joslas ķermeņu ([Cereras, Vestas un Erosa) salīdzinājums ar Plutonu un tā pavadoni Haronu]]
Jau 18. gadsimtā astronomu vidū pastāvēja ideja par iespējamu “trūkstošu” planētu starp Marsu un Jupiteru. Šo priekšstatu veicināja gan empīriski novērojumi par planētu orbītu attālumu likumsakarībām, gan Ticiusa–Bodes likums, kas šķita norādām uz tukšu vietu Saules sistēmā. Tika pieņemts, ka šajā reģionā varētu atrasties neatklāta planēta, un vairāki astronomi uzsāka mērķtiecīgus tās meklējumus. 1800. gadā vairāki desmiti Eiropas astronomu apvienojās grupā, kas pazīstama kā “Debesu policija” (*Celestial Police*), lai sistemātiski novērotu debesis un atrastu paredzēto objektu. Tomēr izšķirošais pavērsiens notika 19. gadsimta sākumā, kad “trūkstošās planētas” meklējumi noveda pie pavisam cita atklājuma.

 itāļu astronoms Džuzepe Pjaci atklāja Cereru, kuru sākotnēji uzskatīja par jaunu planētu. Drīz vien tai sekoja citu līdzīgu objektu atklāšana tajā pašā orbītu reģionā — Pallāda (Heinrihs Olbers, 1802. gada 28. marts), Junona (Kārlis Ludvigs Hārdings, 1804. gada 1. septembris) un Vesta (Olbers, 1807. gada 29. marts). Šie objekti parādīja, ka starp Marsu un Jupiteru neatrodas viena planēta, bet gan vairāki nelieli ķermeņi ar līdzīgām orbītām. Šie atklājumi būtiski mainīja priekšstatus par Saules sistēmas uzbūvi. Kļuva skaidrs, ka šajā reģionā pastāv plaša nelielo ķermeņu populācija, nevis viens objekts. Jau 1802. gadā Viljams Heršels ierosināja Cereras un Pallādas tipa ķermeņus dēvēt par asteroīdiem, un šis termins pakāpeniski nostiprinājās kā vispārējs apzīmējums šai objektu klasei. Uzkrājoties datiem, izveidojās arī asteroīdu joslas jēdziens kā vienots, lai gan retināts Saules sistēmas struktūras elements.

19. gadsimta gaitā atklāto asteroīdu skaits strauji pieauga, pateicoties novērojumu tehnikas attīstībai. Tika uzlaboti teleskopi, precizēta astrometrija un ieviestas sistemātiskas debesu pārmeklēšanas programmas. Izšķirošu lēcienu nodrošināja astrofotogrāfijas ieviešana. 1891. gadā Makss Volfs atklāja asteroīdu *[[323 Brucia]]*, kas tiek uzskatīts par pirmo asteroīdu, kas identificēts ar fotogrāfijas palīdzību. Vēlāk viņš ieviesa arī stereokomparatora izmantošanu, kas būtiski atviegloja kustīgu objektu noteikšanu fotoplātņu salīdzinājumos. 20. gadsimtā fotogrāfiskās metodes, bet vēlāk digitālie detektori un automatizētas debesu apskates programmas, ļāva atklāt tūkstošiem un vēlāk simtiem tūkstošu jaunu asteroīdu. Pakāpeniski nostiprinājās mūsdienu izpratne, ka asteroīdu josla ir planētu veidošanās procesa atliekas, kuru attīstību un dinamisko struktūru būtiski ietekmējusi Jupitera gravitācija. Tādējādi asteroīdu joslas jēdziens attīstījās no hipotētiskas “pazudušas planētas” idejas līdz empīriski pamatotam un nozīmīgam planetoloģijas pētījumu objektam, kas sniedz ieskatu Saules sistēmas agrīnajā vēsturē.

## Atsauces

## Ārējās saites