Ebreju zemes iegāde Palestīnā

thumb|right|Ebreju zemes, 1920. gados
**Ebreju zemes iegāde Palestīnā** bija ilgstošs process kurā ebreju un cionistu aktīvisti iegādājās zemi un nekustamos īpašumus Osmaņu impērijas un vēlāk Britu impērijas kontrolētās Palestīnas teritorijā ar mērķi veicināt primāri Eiropas un Krievijas ebreju pārcelšanos uz Palestīnu. 1945. gada 1. aprīlī britu statistika liecināja, ka ebreju īpašumā atradās 5,67 % Palestīnas mandātteritorijas zemes. Līdz 1947. gada beigām ebreju īpašumā esošās teritorijas pieauga līdz 6,6 %. Vēl apmēram 46% zemes piederēja valstij. Zemes iegādes kustību pastiprināja ebreju imigrācija. Ja 1880. gados Palestīnā dzīvoja apmēram 25 000 ebreju, tad 1948. gadā to skaits bija pieaudzis līdz 630 000.

1880. gados Eiropas aškenazi ebreji, bieži apvienojoties organizācijās, sāka iegādāties zemi. Lielie Palestīnas zemes īpašnieki šajā periodā bieži paši dzīvoja citviet - Beirutā, Damaskā - uztverot to tikai kā ienākumu avotu un reālo zemes apstrādi atstājot arābu nomnieku rokās. 

Baidoties no problēmām, ko varētu izraisīt ārvalstnieku kopienu ieceļošana, īpaši no stratēģiskās ienaidnieces - Krievijas impērijas - Osmaņu administrācija liedza ārvalstu ebrejiem apmesties Palestīnas teritorijā, bet 1892. gadā arī ebrejiem, kas bija Osmaņu pavalstnieki, tika aizliegtas zemes iegādes Palestīnā. Šī iemesla dēļ zemes iegādes parasti veica organizācijas - Palestīnas ebreju kolonizācijas asociācija, Palestīnas zemes attīstības kompānija, Ebreju nacionālais fonds u.c. 

Sākotnēji ebreji iegādājās lētu zemi Vidusjūras piekrastes rajonos, kas bija pustukši šeit plaši izplatītās malārijas dēļ. Tradicionālo zemkopību šeit neveicināja arī tas, ka augsnes daudzviet bija smilšainas. Arābu zemnieku tiesības uz zemi bieži vien bija neskaidras, balstoties uz tradīcijām un nevis dokumentiem. Zemnieki nevēlējās oficiāli kļūt par zemes īpašniekiem, jo tas nozīmētu nodokļu maksājumus un iekļaušanu armijā iesaucamo iedzīvotāju sarakstā. Plašus apgabalus apdzīvoja beduīnu nomadi, kas sezonāli pārvietojās pa šo teritoriju. Drošības apsvērumu dēļ arābu zemkopji aizvien biežāk pārcēlās uz ciematiem vai pilsētiņām. Pēc zemes iegādes jaunie ebreju zemes īpašnieki parasti padzina zemi iepriekš apstrādājošos arābus, taču pirmajās aktīvas zemes iegādes desmitgadēs ebreju pirkumi neizraisīja plašu arābu iedzīvotāju pretreakciju. 

Lielākais zemes pirkums 20. gs. sākumā tika veikts apmēram 25 gadu laikā no Libānas teritorijā dzīvojošās grieķu pareizticīgo Sursoku dzimtas, kas 19.gs. vidū par salīdzinoši nelielu naudu bija ieguvusi kontroli pār plašām teritorijām auglīgajā Jezreēlas ielejā. 

Pēc britu militārās pārvaldes izveidošanas, 1918. gadā jebkādi darījumi ar zemi tika aizliegti un atļauti tikai 1920. gadā, ar noteikumu, ka darījumus lielākus par 300 dunamiem un dārgākus par 3000 Palestīnas mārciņām drīkst veikt tikai ar britu Augstā komisāra atļauju. 

No 1930. gados nopirktās zemes 52,6% tika nopirkti no ārpus Palestīnas dzīvojošiem zemes īpašniekiem, 24,6% no Palestīnā dzīvojošiem zemes īpašniekiem, 13,4% no britu administrācijas (valsts), ārvalstu kompānijām vai dažādo konfesiju baznīcām, un 9,4% no arābu zemniekiem. 

Britu mandāta perioda beigās 1948. gadā vairāk nekā puse ebreju īpašumā esošās zemes piederēja divām lielākajām ebreju organizācijām — Ebreju nacionālajam fondam un Palestīnas ebreju kolonizācijas asociācijai. Šajā laikā ebreju zemnieki apstrādāja 425 450 dunamus zemes, kamēr arābu zemnieku apsaimniekotā zeme sasniedza 5 484 700 dunamus.

ארץ-ישראל Palestine (FL36554997 3857216).jpg|Ebreju zemes īpašumi, 1932
Palestine Index to Villages and Settlements, showing Land in Jewish Possession as at 31.12.44.jpg|Ebreju zemes īpašumi, 1944
Palestine Land ownership by sub-district (1945).jpg|Zemes īpašnieku dalījums, 1945