Marathu impērija

**Marathu impērija** (, *Marāṭhā Sāmrājya*) bija marathu valsts un militāri politiska konfederācija, kas pastāvēja no 1674. līdz 1818. gadam un kļuva par vienu no nozīmīgākajiem spēkiem Indijas subkontinenta vēsturē 17.–18. gadsimtā. Tā radās Rietumindijas Dekānas reģionā (mūsdienu Mahārāštras teritorijā), kad Šivadži Bhonsle 1674. gadā Raigādā tika kronēts par čatrapati (monarhu) un izveidoja neatkarīgu, centralizētu karaļvalsti, kas balstījās vietējās pārvaldes un militārajās tradīcijās. Viņš ieviesa efektīvu pārvaldes sistēmu, spēcīgu kavalēriju un cietokšņu tīklu, kas nodrošināja impērijas militāro spēku. Vēlāk impērijas politiskā un administratīvā vadība nostiprinājās Punē, kur atradās pešvu pārvaldes centrs. 18. gadsimtā Marathu impērija kļuva par vadošo reģionālo varu, kas būtiski veicināja Mogulu impērijas sabrukumu, pārveidojot Indijas politisko karti un kontrolējot plašas teritorijas no Dekānas līdz Ziemeļindijai un Bengālijai. Tās militārais un fiskālais spiediens sadalīja mogulu varu un radīja reģionālu valstu sistēmu, kas vēlāk kļuva par britu koloniālās ekspansijas priekšnoteikumu.

Marathu impērija bija būtiska pretošanās kustība gan pret mogulu, gan vēlāk pret Britu Austrumindijas kompānijas varu. Pēc virknes militāru sadursmju, tostarp trīs angļu–marathu karu, 1818. gadā Trešā kara laikā impērija tika pilnībā pakļauta, iezīmējot Britu Indijas koloniālās varas nostiprināšanos. Neskatoties uz sabrukumu, Marathu impērija atstāja dziļu militāru, politisku un kultūras mantojumu, kas iemiesoja indiešu pašnoteikšanos, pārvaldes inovācijas un nacionālās pašapziņas idejas. Tā ieņem centrālu vietu Indijas vēsturē kā pārejas posms starp vēlīno Mogulu laikmetu un britu koloniālās administrācijas izveidi.

## Vēsture
[thumbnail|left|upright=0.8|[Šivadži Bhonsles portrets]]
Marathu impērijas pirmsākumi meklējami 17. gadsimta vidū Dekānas plakankalnes reģionā, kur vietējās hinduistu kšatriju ciltis un karavīri sāka pretošanos pret Mogulu impērijas un Bidžapuras sultanāta varu. Impērijas dibinātājs Šivadži Bhonsle (1630–1680) apvienoja vairākas marathu valstis un Dekānā izveidoja neatkarīgu varu, izmantojot cietokšņu tīklu, vieglās kavalērijas taktiku un vietējo elites grupu sadarbību. 1674. gadā Raigādā viņš tika kronēts par čhatrapati (monarhu) un nodibināja neatkarīgu karaļvalsti, kuras pamatos bija vietējā pašpārvalde (*svarāj*). Šivadži valdīšanas laikā tika izveidota efektīva pārvaldes sistēma, stiprināta armija un flote, ieviesta elastīga nodokļu iekasēšana, sekmēta reliģiskā tolerance un tirdzniecības attīstība, kas radīja pamatus ilgstošai impērijas pastāvēšanai. Viņa režīma stabilitāti nodrošināja sadarbība starp brahmaņiem, marathu karotājiem un pilsētniekiem.

Pēc Šivadži nāves 1680. gadā tronī kāpa viņa dēls Sambhadži (*Sambhaji*), kurš turpināja karu pret Mogulu imperatoru Aurangzebu, taču 1689. gadā tika sagūstīts un nogalināts. Viņu nomainīja pusbrālis Radžarams (*Rajaram*, valdīja 1689–1700), bet pēc viņa nāves viņa atraitne Tarabadži turpināja pretošanos pret moguliem. Šivaji mazdēls Šahu tika sagūstīts Aurangzeba karu laikā, bet pēc Aurangzeba nāves 1707. gadā viņš tika atbrīvots un nostiprināja varu Satarā, balstoties uz pešvu (premjerministru) institūtu, kas vēlāk kļuva par galveno valdības struktūru.

18. gadsimta pirmajā pusē Marathu vara nostiprinājās un paplašinājās ārpus Dekānas. Pešvu amats kļuva iedzimts, sākot ar Baladži Višvanatu (*Balaji Vishwanath*) un īpaši viņa dēlu Badžirao I (*Baji Rao I*, valdīja 1720–1740). Šajā laikā Punes valdība kļuva par impērijas faktisko politisko centru, kamēr Satara saglabāja ceremoniālu nozīmi. Badžirao I valdīšanas laikā impērija sasniedza savu zenītu, paplašinot robežas līdz Malvai, Gudžarātai, kā arī Ziemeļindijas un Centrālās Indijas reģioniem. Peshvu valdīšanas laikmets (ap 1713–1818) iezīmējās ar marathu konfederācijas izveidošanos – zem formālas peshvas virsvadības darbojās reģionālās varas: Scindijas Gvaljorā, Holkaras Indorā, Bhosle Nagradā u.c. Peshvu administrācija Punes centrā koordinēja karagājienus, nodokļu iekasēšanu (chauth, sardeshmukhi) un diplomātiju, kā arī veicināja administratīvu centralizāciju, ekonomisko izaugsmi un reliģisko toleranci.

Impērijas lejupslīde sākās pēc Trešās Panīpatas kaujas (), kad Sadāšiva Rao Bhau komandētā marathu armija cieta smagu sakāvi no afgāņu valdnieka Ahmada Šaha Duranī (*Ahmad Shah Durrani*). Šis notikums ievērojami vājināja marathu varu, izraisīja vadības krīzi un teritoriālu sadrumstalotību. Tomēr Madhavrao I (valdīja 1761–1772) īslaicīgi atjaunoja politisko stabilitāti un ietekmi. No 1775. gada marathu valsti arvien vairāk noteica kari ar Britu Austrumindijas kompāniju. Trīs angļu–marathu kari (1775–1782, 1803–1805, 1817–1818) beidzās ar Trešo angļu–marathu karu (1817–1818/1819), pēc kura briti likvidēja pešvu varu un marathu konfederācijas politisko patstāvību. Līdz ar to 1818. gadā beidzās Marathu impērijas pastāvēšana, taču tās militārais, politiskais un kultūras mantojums atstāja dziļu ietekmi uz Indijas vēsturi, kļūstot par vēlākās nacionālās atmodas un pašnoteikšanās ideju iedvesmas avotu.

## Atsauces

## Ārējās saites