Krievijas Federācijas ārpolitika

thumb|Krievija kartē
**Krievijas Federācijas ārpolitika** ir Krievijas valdības veidota un īstenota politika attiecībās ar ārvalstīm un starptautiskajām organizācijām. Tā balstās uz Krievijas Konstitūciju, prezidenta izdotajiem dekrētiem, valdības norādījumiem un KF Ārlietu ministrijas darbību. 

Kopš Padomju Savienības sabrukuma 1991. gadā Krievijas ārpolitika piedzīvojusi būtiskas pārmaiņas, pārejot no padomju ideoloģiskās ekspansijas uz pragmatiskāku, bet bieži arī konfrontējošu pieeju attiecībās ar Rietumu valstīm.

## Mērķi un principi
Saskaņā ar Krievijas oficiālajiem ārpolitikas dokumentiem un stratēģijām, tās deklarētie mērķi ir:

* valsts suverenitātes un teritoriālās vienotības aizsardzība;
* Krievijas "nacionālo interešu" īstenošana globālā mērogā;
* daudzpolāras pasaules kārtības veidošana kā alternatīva Rietumu dominētajai starptautiskajai sistēmai;
* ekonomiskās, militārās un drošības sadarbības paplašināšana ar "neatkarīgām" valstīm, kas nepieņem ASV un NATO ietekmi.

Tomēr praksē šie mērķi bieži tiek izmantoti kā ideoloģisks aizsegs ekspansīvai un agresīvai politikai. Krievija pozicionē sevi kā antirietumniecisku civilizācijas polu, kas aizstāv "tradicionālās vērtības", nostājas pret "Rietumu morālo dekadenci", un aktīvi mēģina atjaunot ietekmi bijušajās PSRS teritorijās, izmantojot politisko spiedienu, militāru intervenci un hibrīdmetodes.

Kaut arī Krievija oficiāli runā par "miera saglabāšanu" un "daudzpusēju sadarbību", tās reālā ārpolitika arvien vairāk balstās uz:

* militāra spēka demonstrēšanu,
* informatīvo manipulāciju,
* autoritatīvu ideoloģiju eksportu,
* starptautisko institūciju delegitimizāciju.

## Vēsturiskā attīstība

### 1990. gadi
Pēc PSRS sabrukuma Krievijas ārpolitiku 1990. gados raksturoja mēģinājumi tuvoties Rietumiem, it īpaši Eiropas Savienībai un NATO. 1991. gadā Jeļcins vēstulē NATO pieminēja, ka Krievija vēlētos apsvērt dalību aliansē. 1997. gadā tika izveidots NATO–Krievijas dibināšanas akts, kurā abas puses apņēmās sadarboties drošības jautājumos. Tomēr šī "atvērtība" bija nosacīta – Krievija vēlējās īpašu statusu, kas atšķirtos no parasto dalībvalstu lomas, un tajā pašā laikā iebilda pret NATO paplašināšanos uz Austrumeiropu.
[thumb|[Vladimirs Putins nodod prezidenta zvērestu, 2000. gada 7. maijs (pa labi — Boriss Jeļcins)]]
Ir dokumentēti gadījumi, piemēram, intervija ar BBC (2000), kur Vladimirs Putins izteicās, ka Krievija varētu integrēties un pievienoties NATO, "ja tās intereses tiktu ievērotas". Taču šie izteikumi biežāk bija diplomātiska vai taktiska retorika, nevis konkrēts politisks mērķis. Tajā pašā laikā Krievija jau sāka izteikt neapmierinātību ar NATO paplašināšanos un ASV ietekmi pēcpadomju telpā.

Līdz 1990. gadu beigām Krievija sāka atgriezties pie aktīvākas savas ietekmes aizstāvēšanas postpadomju telpā.

### 2000.–2010. gadi
thumb|2008. gada kara sekas
Prezidenta Vladimira Putina laikā Krievijas ārpolitika kļuva asertīvāka. 2008. gada Krievijas–Gruzijas karš un 2014. gada Krimas aneksija iezīmēja strauju attiecību pasliktināšanos ar Rietumiem. Vienlaikus Krievija stiprināja saites ar Ķīnu, Indiju, Irānu un citām valstīm, kas tika uzskatītas par līdzsvaru ASV un NATO ietekmei.

### Pēc 2014. gada
Pēc Ukrainas Krimas pussalas aneksijas un militārā konflikta Donbasā Krievija kļuva par starptautisku sankciju mērķi. Valsts ārpolitika kļuva vēl konfrontējošāka, akcentējot "nacionālo interešu aizsardzību" un "rietumu iejaukšanās novēršanu".

Krievija aktīvi iesaistījās Sīrijas pilsoņkarā, atbalstot Bašaru al Asadu, kā arī nostiprināja militāro klātbūtni Arktikā un Āfrikā.

### Pēc 2022. gada
2022. gada februārī Krievija sāka pilna mēroga militāru iebrukumu Ukrainā, ko starptautiskā sabiedrība plaši nosodīja kā agresiju. Šis solis izraisīja bezprecedenta starptautisko izolāciju, ekonomiskās sankcijas un politiskās attiecību saraušanu ar lielāko daļu Rietumu valstu.

Vienlaikus Krievija turpināja attīstīt attiecības ar Ķīnu, Irānu, Ziemeļkoreju un BRICS, pozicionējot sevi kā daļu no alternatīvas pasaules kārtības.

## Attiecības ar atsevišķiem reģioniem

### Baltija un Latvija
Latvija kopš neatkarības atjaunošanas 1991. gadā ir uzturējusi sarežģītas un bieži saspringtas attiecības ar Krieviju. Kaut arī 1990. gadu sākumā tika noslēgti vairāki divpusēji līgumi, tai skaitā par Krievijas karaspēka izvešanu no Latvijas teritorijas, abu valstu attiecības jau drīz vien sāka pasliktināties, īpaši saistībā ar vērtējumiem par padomju okupācijas sekām un krievvalodīgo iedzīvotāju statusu Latvijā.

Krievija regulāri kritizē Latviju par tās pilsonības politiku, valsts valodas nostiprināšanu un izglītības reformām, kas ierobežo krievu valodas lietojumu sabiedriskajā sektorā. Latvijas amatpersonas šīs apsūdzības noraida kā politiski motivētas un uzskata tās par daļu no plašākas Krievijas dezinformācijas kampaņas un ietekmes mēģinājumiem Baltijas reģionā.

Pēc Krimas aneksijas 2014. gadā un īpaši pēc Krievijas pilna mēroga iebrukuma Ukrainā 2022. gadā, Latvija kļuvusi par vienu no stingrākajām Krievijas kritiķēm Eiropas Savienībā un NATO. Latvija aktīvi iestājas par militārās palīdzības sniegšanu Ukrainai, stingrām sankcijām pret Krieviju un Krievijas starptautiskās izolācijas pastiprināšanu. Tāpat Latvija būtiski ierobežojusi diplomātiskās attiecības ar Krieviju, izraidot vairākus diplomātus un slēdzot Krievijas konsulāros pārstāvniecības.

Latvija arī pastiprinājusi iekšējo drošību, īpaši kiberdrošības un informatīvās telpas aizsardzības jomā, ņemot vērā Krievijas iespējamos hibrīddraudus. Latvijas sabiedrībā dominē uzskats, ka Krievijas ārpolitika apdraud ne tikai Ukrainu, bet arī plašākas Eiropas drošības intereses.

Igaunija ir vairākkārt kļuvusi par Krievijas kiberuzbrukumu mērķi, īpaši pēc Bronzas kareivja incidenta 2007. gadā, kad tika pārvietots padomju laika piemineklis Tallinā. Šis notikums izraisīja plašus nemierus un uzbrukumus Igaunijas digitālajai infrastruktūrai, kas tiek uzskatīti par vieniem no pirmajiem valsts mēroga kiberkonfliktiem pasaulē.

Lietuva ir viena no konsekventākajām Krievijas ārpolitikas kritiķēm kopš neatkarības atgūšanas. Lietuvas valdība regulāri pauž bažas par Krievijas agresīvo rīcību postpadomju telpā, cilvēktiesību pārkāpumiem un dezinformācijas kampaņām. Īpaša uzmanība tiek pievērsta Kaļiņingradas apgabala militarizācijai, kas tiek uztverta kā drauds Lietuvas un reģiona drošībai.

### Rietumvalstis un NATO
thumb|NATO un Krievija (ar okupēto Krimu)
Krievijas attiecības ar ASV, Eiropas Savienību (ES) un NATO kopš 2000. gadiem ir pakāpeniski pasliktinājušās, kļūstot arvien saspringtākas. Šīs attiecības raksturo ģeopolitisko interešu sadursme, atšķirīgas drošības paradigmas un pieaugoša savstarpējā neuzticēšanās.

Krievija konsekventi iebilst pret NATO paplašināšanos uz austrumiem, to uztverot kā draudu savām nacionālās drošības interesēm. Īpaši saspringtas attiecības izveidojās pēc 2004. gada NATO paplašināšanās, kad organizācijai pievienojās arī Baltijas valstis. Tāpat Maskava kritiski vērtē ASV un ES atbalstu “krāsainajām revolūcijām” Ukrainā (2004), Gruzijā (2003) un citviet postpadomju telpā, to interpretējot kā iejaukšanos un mēģinājumu mazināt Krievijas ietekmi tās tuvējā ārvalstī.

### Postpadomju telpa
Krievija uzskata bijušās PSRS valstis par savu "priviliģēto interešu zonu". Tā uztur ciešas politiskas, ekonomiskas un militāras saites ar Baltkrieviju, Kazahstānu, Armēniju un citām valstīm. Krievija atbalsta separātiskos spēkus dažādos reģionos, piemēram, Pārdņestru kontrolējošo Piedņestras Moldāvu Republiku, Dienvidosetiju, Abhāziju un Donbasu kontrolējošās DTR un LTR.

Krievijas un Baltkrievijas attiecības pēdējā desmitgadē ir ievērojami padziļinājušās, pārejot no ekonomiskas un politiskas sadarbības uz de facto pakļautības attiecībām. Pēc 2020. gada falsificētajām prezidenta vēlēšanām un masveida protestiem, Aleksandrs Lukašenko faktiski nonāca pilnīgā Putina atkarībā, apmaiņā pret režīma izdzīvošanu. Šī situācija ļāva Krievijai:

* Paplašināt savu militāro klātbūtni Baltkrievijā — tai skaitā veidot kopīgus spēkus, aerodromus un pretraķešu aizsardzības sistēmas;
* Iesaistīt Baltkrieviju Ukrainas kara loģistikas un uzbrukumu operācijās (no Baltkrievijas teritorijas tika veikts pirmais uzbrukuma vilnis Kijivai 2022. gada februārī);
* Nodrošināt Baltkrievijā Krievijas kodolieroču izvietošanu (sākot no 2023. gada) — tādējādi pirmo reizi kopš PSRS sabrukuma pārvietojot kodolarsenālu ārpus Krievijas robežām;
* Paplašināt Apvienotās valsts integrācijas projektus, kas de facto nozīmē Baltkrievijas suverenitātes atšķaidīšanu.

Baltkrievijas režīms savukārt ir pilnībā pārņēmis Krievijas autoritārisma un represiju modeli, tostarp:

* sistemātiskas represijas pret pilsonisko sabiedrību;
* tūkstošiem politieslodzīto, tai skaitā žurnālisti, cilvēktiesību aizstāvji, opozīcijas līderi;
* pilnīgu mediju un interneta telpas kontroli;
* propagandas retoriku, kas saskan ar Kremļa naratīviem, īpaši par Ukrainu, NATO un “Rietumu ienaidniekiem”.

Lai gan formāli Lukašenko saglabā tēlu kā "suverēnas valsts līderis", realitātē viņš kļūst par Kremļa gubernatoru, kurš uztur varu tikai ar Maskavas finansiālo, militāro un politisko atbalstu. Baltkrievijas de facto okupācija bez formālas aneksijas ir viens no hibrīdo kontroles mehānismu piemēriem, ko Krievija izmanto arī citur reģionā.

### Ķīna un Āzija
Krievijas un Ķīnas sadarbība ievērojami paplašinājusies pēc Krimas aneksijas 2014. gadā, kad Rietumvalstis ieviesa plašas ekonomiskās sankcijas pret Krieviju. Šo apstākļu dēļ Maskava centusies diversificēt savas ārējās attiecības, pastiprinot sadarbību ar Ķīnu īpaši enerģētikas, tirdzniecības un drošības jomā. Tomēr šī partnerība arvien biežāk tiek raksturota kā asimetriska, kurā Krievija ieņem jaunāko partneri ar pieaugošu atkarību no Ķīnas ekonomiskajiem un tehnoloģiskajiem resursiem. Ķīnas ietekme Centrālajā Āzijā un citos reģionos, ko Krievija tradicionāli uzskata par savu "ietekmes zonu", rada potenciālas spriedzes līnijas abu valstu starpā.

Tajā pašā laikā Krievija aktīvi attīsta attiecības arī ar Indiju, Vjetnamu, Irānu, Turciju un citām Āzijas un Globālo Dienvidu valstīm, cenšoties līdzsvarot Rietumu politisko un ekonomisko spiedienu. Šī stratēģija bieži tiek interpretēta kā daļa no multipolāras pasaules kārtības veidošanas, taču kritiķi norāda, ka Krievijas ārpolitika aizvien vairāk balstās uz autoritāru režīmu atbalstu, militāro sadarbību un ekonomisko darījumu motivētu pragmatismu, nevis uz kopīgām vērtībām vai ilgtspējīgu attīstību.

### Tuvo Austrumu un Āfrikas valstis
Krievija paplašina savu ietekmi Tuvajos Austrumos, atbalstot autoritāros režīmus un piedāvājot militāru un diplomātisku palīdzību. Āfrikā tā sadarbojas ar vairākām valstīm resursu ieguvē un drošības jomā, bieži izmantojot privātas militāras kompānijas.

## Starptautiskās organizācijas
Krievija ir ANO Drošības padomes pastāvīgā locekle ar veto tiesībām. Tā aktīvi darbojas Eirāzijas Ekonomiskajā savienībā (EES), Kolektīvās drošības līguma organizācijā (KDLO), Šanhajas sadarbības organizācijā (ŠSO) un BRICS formātā.

## Kritika un pretrunas
Krievijas ārpolitika bieži tiek kritizēta par imperiālisma centieniem, agresīvu rīcību starptautiskajās attiecībās, starptautisko tiesību pārkāpumiem un dezinformācijas kampaņām. Kritiķi norāda uz atkārtotiem Krievijas mēģinājumiem ietekmēt citu valstu politiskos procesus, tostarp iejaukšanos vēlēšanās ASV, Francijā, Vācijā un citur, kā arī uz informatīvo karu un kiberuzbrukumiem kā ārpolitikas instrumentiem.

Tāpat Krievija tiek apsūdzēta par tā saukto “salami taktiku” — pakāpenisku ietekmes paplašināšanu, izmantojot diplomātisko, ekonomisko un militāro spiedienu, piemēram, Krimas aneksijā vai atbalstot separātistus Donbasā un citos postpadomju konfliktos. Rietumvalstis un starptautiskās organizācijas arī nosoda Krievijas militāro klātbūtni un ietekmi Sīrijā, Lībijā un Āfrikā, kas bieži tiek saistīta ar Vāgnera grupas darbību.

Maskava savukārt apsūdz Rietumus par dubultstandartiem, hegemoniju, militāro paplašināšanos un iejaukšanos citu valstu iekšējās lietās. Krievijas amatpersonas bieži uzsver, ka valsts ārpolitika ir aizsardzības reakcija uz ASV un NATO draudiem un ka Krievija tikai aizstāv savas nacionālās intereses un suverenitāti.

## Putinisms un rašisms
Krievijas ārpolitika pēdējās desmitgadēs attīstījusies ne tikai kā reakcija uz ģeopolitiskiem apstākļiem, bet kļuvusi par instrumentu autoritāras ideoloģijas ekspansijai, ko iemieso jēdziens putinisms. Šī ideoloģija balstās uz totālu valsts kontroli, reakcionārām “tradicionālajām vērtībām”, agresīvu nacionālismu un sistemātisku propagandu, kurā Rietumi tiek attēloti kā dekadenti, amorāli un ienaidnieciski.

Putinisms nav tikai iekšpolitisks režīma mehānisms — tas tieši ietekmē arī Krievijas starptautisko rīcību. Krievija sistemātiski pārkāpj starptautiskās tiesības, iebrūk suverēnās valstīs un izmanto hibrīdkara taktikas, tai skaitā dezinformāciju, kiberuzbrukumus un ekonomisko šantāžu.

Konkrēti piemēri:

* Krimas okupācija (2014) – klaja starptautisko tiesību pārkāpšana, kurai sekoja Krievijas militārās klātbūtnes palielināšana Melnajā jūrā un represijas pret Krimas tatāriem un ukraiņiem.
* thumb|Deklārētā Krievijas karte pēc Ukrainas dienvidu un austrumu teritoriju aneksijasKrievijas iebrukums Ukrainā (2022) – sākts ar viltus lozungiem par “denacifikāciju” un “krievu iedzīvotāju aizsardzību”, taču praksē īstenots ar masveida kara noziegumiem: civiliedzīvotāju iznīcināšanu Bučā, Mariupoles iznīcināšanu un bērnu deportācijām uz Krieviju. Krievijas attieksme pret ukraiņiem pēc 2022. gada ir ieguvusi ne vien agresīvas okupācijas, bet arī genocīda raksturu. Daudzi starptautiskie novērotāji, juristi un pētnieki norāda, ka Krievijas rīcībā redzamas vairākas no ANO definētajām genocīda pazīmēm. Krievijas politiskā un militārā vadība ir ne vien īstenojusi militāru agresiju, bet arī sistemātiski noliegusi ukraiņu nācijas pastāvēšanu, kas ir viens no galvenajiem ideoloģiskajiem genocīda indikatoriem. Piemēram, Krievijas valsts medijos regulāri tiek apgalvots, ka “ukraiņu kā nācijas nav”. Vladimirs Putins savos paziņojumos runā par “vienotu krievu un ukraiņu tautu”, tādējādi noliedzot Ukrainas tiesības uz neatkarību un kultūras identitāti. 
* Sīrijas pilsoņu karš – Kremļa atbalsts Asada režīmam, tostarp civilo teritoriju bombardēšana, piemēram, Alepo iznīcināšana, kas uzskatāma par kara noziegumu.

Daudzi pētnieki un politologi šodien izmanto terminu rašisms (no “Krievija” + “fašisms”) kā precīzāku apzīmējumu mūsdienu Krievijas agresīvajai ideoloģijai. Tas ietver ne tikai militarismu un autoritārismu, bet arī etniskā pārākuma idejas, ko Maskava izmanto, lai pamatotu militāru ekspansiju un citu tautu suverenitātes noliegšanu.

Rašisma elementi ir:

* Kulta attiecības pret “vēsturiskajām teritorijām” — Donbasa, Krimas, pat Baltijas valstu vai Ziemeļkazahstānas “piederību” Krievijai.
* Naida kurināšana pret Ukrainu — oficiāla retorika, kurā ukraiņi tiek attēloti kā "nacisti", un ukraiņu nācija tiek noliegta vispār.
* Krievu pasaule (*Russkij mir*) – imperiālistiska ideja, kuras vārdā Krievija uzskata sevi par “aizbildni” visiem krievvalodīgajiem, ignorējot viņu pilsonību un piederību citām valstīm.

Šī ideoloģija ietekmē ne tikai attiecības ar Rietumvalstīm, bet arī aktīvi grauj stabilitāti bijušajās PSRS republikās — Gruzijā, Moldovā, Baltijā — kur Krievija uztur separātiskus konfliktus, atbalsta radikālas grupas un īsteno informatīvo karu.

Putinisma un rašisma apvienojums nav vienkārši “alternatīva skatījuma” politika — tas ir sistēmisks mēģinājums sagraut starptautisko kārtību, aizvietojot to ar spēka, bailēm un propagandas vadītu haosu.

## Atsauces

## Ārējās saites