open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Plotičku iela

**Plotičku iela** ir vietējas nozīmes iela Daugavpilī, Viduspoguļankas apkaimē. Plotičku iela sākas no Ventas un Omskas ielas krustojuma, ved ziemeļu virzienā pa Plociņa ezera krastu, bet pēc 320 metriem pagriež uz rietumiem, iet pa pilsētas robežu ar Līksnas pagastu un beidzas krustojumā ar Liepziedu ielu.

Plotičku ielā ir privātmāju apbūve. Ielas garums ir aptuveni 870 metri. Visā garumā ielai ir grants segums, izņemot asfaltēto gala posmu starp Ventas un Liepziedu ielu. Satiksmes kustība norit abos virzienos pa vienu joslu. Sabiedriskais transports pa Plotičku ielu nekursē.

Plotičku iela izveidojās Latvijas PSR laikā ar savu tagadējo nosaukumu, kurš nekad nav mainījies. Tas cēlies no Plocina ezera neoficiāla nosaukuma — Plotičku ezers.

## Ielu savienojumi
Plotičku iela ir savienota ar šādām ielām:
* Ventas iela / Omskas iela
* Irbju iela (T veida krustojums)
* Vāveru iela (T veida krustojums)
* Ventas iela (otro reizi)
* Liepziedu iela (T veida krustojums)

## Atsauces
Dženiša smaile

**Dženiša smaile** ( — ‘Uzvaras smaile’) jeb **Temira smaile** (, *Tuōmùěr Fēng*; , *Tömür choqqisi* — ‘Tērauda smaile’) ir kalns Centrālāzijā, Tjanšana augstākā virsotne. Atrodas Kakšāltau grēdā uz Kirgizstānas un Ķīnas Siņdzjanas Uiguru autonomā reģiona robežas.

Līdz virsotnes uzmērīšanai 1943. gadā par Tjanšana augstāko virsotni tika uzskatīts 7010 m augstais Hantengri. Pirmie, kas uzkāpa virsotnē, bija alpīnistu grupa Augusta Lietavieša vadībā 1938. gada 19. septembrī. Viņi nodēvēja to par godu **[[Komjaunatne]]s 20. gadadienai** (*пик 20 лет ВЛКСМ*), bet nepareizi noteica tās augstumu kā 6930 m vjl. 1943. gadā Sarkanās armijas topogrāfiskais dienests noteica īsto virsotnes augstumu un pārdēvēja to par **Kara topogrāfu smaili** (*Пик Военных топографов*). 1946. gadā virsotni pārdēvēja par **Uzvaras smaili** par godu uzvarai Lielajā Tēvijas karā, bet Kara topogrāfu smailes nosaukumu piešķīra 6873 m augstai virsotnei Meridionālajā grēdā. Tā kā pēc pārmērīšanas smaile kļuva par otru augstāko virsotni PSRS pēc Ļeņina smailes un nokļuva «septiņtūkstošnieku» kategorijā, tās iekarošanu 1956. gadā Vitālija Abalakova vadībā nereti uzskata par pirmo uzkāpšanu kalnā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Zemnieku iela (Daugavpils)

**Zemnieku iela** ir iela Daugavpilī, Daugavas kreisajā krastā, Judovkas apkaimē. Iela sākas krustojumā ar Lielo ielu un ved dienvidu virzienā līdz krustojumam ar Silenes un Austrumu ielu. Zemnieku ielā ir privātmāju apbūve.

Ielas garums ir 357 metri, visā garumā tā ir klāta ar grants segumu. Satiksmes kustība atļauta abos virzienos pa vienu joslu. Sabiedriskais transports pa Zemnieku ielu nekursē, bet Lielajā ielā ir 8., 22. un 25. autobusu maršrutu pietura "Zemnieku iela".

Sākotnējais ielas nosaukums bija **Lauku iela**. Padomju okupācijas laikā to dēvēja par **Kolhozu ielu**.

## Ielu savienojumi
Zemnieku iela ir savienota ar šādām ielām:
* Lielā iela (T veida krustojums)
* Tīrumu iela (T veida krustojums)
* Riekstu iela (T veida krustojums)
* Silenes iela / Austrumu iela

## Atsauces
Ivars Sīlis

**Ivars Sīlis** (dzimis  Rīgā) ir trimdas latviešu inženieris, pētnieks, rakstnieks, fotogrāfs un ceļotājs, kurš kopš 1944. gada dzīvo Dānijā un Grenlandē.

Dzimis pēc Latvijas okupācijas, Rīgā. Vecāki Jānis Sīlis (1908–?) un Hermīne Tatjana Greitāne–Sīlis (dzimusi Bremze; 1920–2015). Otrā pasaules kara beigās viņa ģimene (arī māte un jaunākais brālis) devās bēgļu gaitās un nonāca Kopenhāgenā, Dānijā. Pēc Dānijas Inženieru akadēmijas absolvēšanas 1964. gadā I. Sīlis strādāja par ģeofiziķi ziemeļu Grenlandē. Pēc trim gadiem viņš nolēma pievērsties fotografēšanai un sāka dokumentēt inuītu mednieku dzīvi, piedaloties leduslāču un ziemeļbriežu medībās.

I. Sīlis ir piedalījies un vadījis daudzas ekspedīcijas Grenlandē, Kanādas ziemeļos un Svalbārā. Viņš ir grāmatas *Slot Under Vand* ("Nabagi pilīs") autors, kurā apraksta savas bērnības atmiņas kā bēglis Dānijā, kā arī daudzu darbu par Grenlandi autors grenlandiešu, angļu un latviešu valodā. Veidojis arī dokumentālās filmas.

Laulībā ar grenlandiešu mākslinieci Aku Hēgi (1947) dzimuši dēls Inuka Sīlis–Hēgs (1972) un Bolata Sīlis–Hēga (1981), abi ir mākslinieki.

Kopš 2010. gada I. Sīlis ir Latvijas goda konsuls Grenlandē.

## Atsauces
Dzerokļi

thumb|280px|Cilvēka dzerokļu modelis (zem pirksta ir mazie dzerokļi, pa kreisi – lielie dzerokļi).
**Dzerokļi** ir zobi žokļu abās pusēs aiz acuzobiem jeb ilkņiem, kas tiek izmantoti barības sakošļāšanai. Atšķirībā no priekšzobiem un ilkņiem, dzerokļiem ir horizontāla košļājamā virsma, kas var būt klāta ar dažāda veida pauguriņiem. Atkarībā no uzbūves un funkcijām dzerokļi var sastāvēt no mazajiem dzerokļiem (premolāriem), kas atrodas aiz acu zobiem un lielajiem dzerokļiem (molāriem), kas atrodas dziļāk mutē aiz mazajiem dzerokļiem. Cilvēkam kopumā ir 20 dzerokļi, pa pieci dzerokļi katrā žokļa pusē. No tiem ir 8 mazie dzerokļi un 12 lielie dzerokļi. Ja mazie dzerokļi bērniem izaug kā piena zobi, bet pēc tam nomainās, tad lielie dzerokļi uzreiz izšķiļas kā pamatzobi. Turklāt pēdējais dzeroklis, saukts par gudrības zobu, izšķiļas jau pieaugušā vecumā no 17 līdz 25 gadiem.
Georgs Berkholcs

thumb|250px|Georgs Berkholcs.
thumb|250px|''Zeitung für Stadt uns Land'', kura dibināšanā piedalījās G. Berkholcs.
thumb|250px|''Rigasche Zeitung'' (1879).
**Georgs Berkholcs** (, 1817-1886) bija vācbaltiešu bibliotekārs un publicists, Rīgas Vēstures un senatnes pētītāju biedrības priekšsēdis (1875–1885) un goda loceklis (1885). Tērbatas Universitātes vēstures goda doktors (*Dr. hist. h. c.*, 1884). 

## Dzīvesgājums
Dzimis 1817. gada 23. augustā Sarkaņos Heidenfeldes muižas īpašnieka Georga Bartolomeja Berkholca (1780-1853) un viņa sievas Margaretes, dzimušas fon Kālenas, ģimenē.
Mācījās Vidzemes guberņas ģimnāzijā Rīgā, studēja Tērbatas Universitātē (1836-1837), pēc dueļa izslēgts, turpināja filozofijas un matemātikas studijas Berlīnes Universitātē (1838-1841). Strādāja par mājskolotāju Vidzemē, Igaunijā un Kostromā (1841-1852), tad Pēterburgas Ķeizariskajā publiskajā bibliotēkā (*Импера́торская публи́чная библиотека*, 1852-1861).

Pēc atgriešanās Rīgā strādāja par bibliotekāru pilsētas bibliotēkā (1861-1885), līdztekus bija mēnešraksta *Baltische Monatsschrift* redaktors (1862-1869) un laikraksta *Zeitung für Stadt und Land* līdzdibinātājs (1867), vēlāk laikraksta *Rigasche Zeitung* līdzizdevējs (1877-1881) un galvenais redaktors (1879). 

Miris 1886. gada 7. janvārī Merānā, Austroungārijā (tagad Itālijā).

Museum History Riga Navigation D.jpg|Rīgas pilsētas bibliotēkas lasītavas zāle


## Atsauces
Heinrihs Jūlijs Betfīrs

**Heinrihs Jūlijs Betfīrs** (, 1811—1888) bija vācbaltiešu jurists, Rīgas rātskungs (1849—1867) un birģermeistars (1867—1882), Rīgas Vēstures un senatnes pētītāju biedrības priekšsēdis (1885—1888).

## Dzīvesgājums
Dzimis 1811. gada 21. decembrī Rīgā tirgotāja Johana Heinriha Betfīra un viņa sievas Annas Margaretas, dzimušas Šrāderes, ģimenē.
Mācījās Vidzemes guberņas ģimnāzijā Rīgā, studēja tieslietas Tērbatas Universitātē (1833—1837). Strādāja par Rīgas rātes notāru un pilsētas konsistorijas sekretāru, 1849. gadā viņu ievēlēja par rātskungu, 1850. gadā par pilsētas bibliotēkas inspektoru, 1853. gadā par komerctiesas (*Wettgericht*) priekšsēdi, 1857. gadā par gāzes un ūdens apgādes komisijas priekšsēdi, 1860. gadā par Doma baznīcas inspektoru, 1872. gadā par sindiku un pilsētas arhīva inspektoru.

Miris 1888. gada 17. maijā Rīgā.

## Darbi
thumb|''Die Rigische Rathslinie'' (1877).
* *Die Rigische Rathslinie vom Jahre 1226 bis auf die gegenwärtige Zeit*. Müller, Riga 1857.
** 2., vollständig umgearbeitete Auflage: *Die Rigische Rathslinie von 1226 bis 1876: Nebst einem Anhang: Verzeichniss der Ältermänner, Ältesten und Dockmänner der Grossen Gilde in Riga von 1844 bis 1876*. J. Deubner, Riga, Moskau und Odessa 1877
* *Die Livländer auf auswärtigen Universitäten in vergangenen Jahrhunderten. Festschrift der Gesellschaft für Geschichte und Altertumskunde der Ostseeprovinzen Russlands zur Feier ihres 50jährigen Bestehens am 6. Dez. 1884*. Wilhelm Ferdinand Häcker, Riga 1884

## Atsauces
Džons Hemingvejs

**Džons Almans Hemingvejs** (; dzimis , Dublinā; miris , Dublinā), pazīstams arī kā **Pedijs Hemingvejs**, bija Īrijā dzimis Karalisko gaisa spēku iznīcinātāju pilots, kurš Otrā pasaules kara laikā piedalījās Denkerkas kaujā, kaujā par Britāniju, sabiedroto iebrukumā Itālijā un iebrukumā Normandijā. Otrā pasaules kara laikā viņa lidmašīna tika notriekta četras reizes.

Pēc kara Hemingvejs turpināja militāro karjeru, bija štāba virsnieks Tuvajos Austrumos, vēlāk darbojās kā Karalisko gaisa spēku Lekonfīldas stacijas komandieris Jorkšīrā. Pēc tam bija vecākais štāba virsnieks NATO galvenajā mītnē Francijā, līdz tika norīkots darbā gaisa spēku ministrijā. Pensionējās 1969. gadā.

Hemingvejs bija pēdējais zināmais dzīvais kaujas par Britāniju dalībnieks. Miris 2025. gada 17. martā, 105 gadu vecumā. Karaliskie gaisa spēki nodēvēja to par "ēras beigām", Hemingveju godināja Lielbritānijas premjerministrs Keirs Stārmers un Velsas princis Viljams.

## Atsauces

## Literatūra
*
*
Eduards Kaspars fon Tīzenhauzens

**Eduards Kaspars fon Tīzenhauzens** (, 1807—1878) bija vācbaltiešu jurists, Rīgas Vēstures un senatnes pētītāju biedrības priekšsēdis (1851—1854).

## Dzīvesgājums
thumb|Eduarda fon Tīzenhauzena apcerējums "Vidzemes iekarošana 1710. gadā".
Dzimis 1807. gada 18. oktobrī Plāteres muižnieka Georga Ādolfa fon Tīzenhauzena (1773—1821) un viņa sievas Šarlotes Helēnas, dzimušas fon Leskenes, ģimenē.
Studēja tieslietas Tērbatas Universitātē (1824—1826), tad ārzemēs. Strādāja par Cēsu zemes tiesas asistentu, tad apriņķa tiesas sekretāru Limbažos, draudzes novada tiesnesi, Vidzemes guberņas tiesas viceprezidentu.
1839. gadā mantoja Plāteres muižu (*Weißensee*), 1866. gadā Silamuižu (*Hohenheyde*).

Miris 1878. gada 23. maijā Vīsbādenē.

## Darbi
* *Die Eroberung Livlands durch den kaiserlich russischen General-Feldmarschall Grafen Scheremetjew im Jahre 1710, und die Lebensgeschichte des George Reinhold von Tiesenhausen, Landraths des Herzogthums Livland im Jahre, geb. 1650, gest. 1733*, 1856, (http://dspace.ut.ee/handle/10062/49762)
* *Zur Erinnerung an die am 20. Mai 1852 stattgehabte Feier des hundertjährigen Besitzes der Güter Weissensee und Hohenheyde in der Familie von Tiesenhausen*, Riga, 1852 (https://erb.nlib.ee/?kid=1664069x)

## Atsauces
Esekibo

**Esekibo** () ir upe Dienvidamerikā, Gajānas lielākā upe. Sākas Arakai grēdā Gvajānas plakankalnē, plūst ziemeļu virzienā pa plašu lietusmežu un savannu reģionu. Ieplūst Atlantijas okeānā rietumos no Džordžtaunas. Lielākās pietekas ir Kujuni, Rupununi un Potaro (uz tās atrodas Kajetura ūdenskritums). Krasti mazapdzīvoti, vienīgā nozīmīgā apdzīvotā vieta ir Bartika netālu no grīvas. Kuģojama no grīvas 80 km garumā. Upes vidustecē Ivokramas meža nacionālais parks.

Pirmie no eiropiešiem upes grīvu 1498. gadā atklāja spāņu ekspedīcija Huana de Eskivela (*Juan de Esquivel*) vadībā; upe nosaukta viņa vārdā. Pirmo eiropiešu apmetni upes krastos 1615. gadā nodibināja holandieši. Gajānas daļa uz rietumiem no Esekibo upes ir strīdus teritorija ar Venecuēlu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Bertrāns Blijē

**Bertrāns Blijē** (; dzimis , miris ) bija franču kinorežisors un scenārists.

Par 1978. gada romantisko komēdiju *[[Préparez vos mouchoirs]]* saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu kategorijā "Labākā filma svešvalodā". Par filmu "Mūsu stāsts" (*Notre histoire*, 1984) saņēmis Cēzara balvu par labāko oriģinālscenāriju. Vairākās viņa filmās galveno lomu atveidojis Žerārs Depardjē.

Citas zināmākās Blijē filmas ir "Valsējošie" (1974), "Aukstās uzkodas" (1979), "Patēvs" (*Beau-père*, 1981), *[[Tenue de soirée]]* (1986), "Pārāk skaista tev" (*Trop belle pour toi*, 1989), "Cik Tu maksā?" (*Combien tu m'aimes ?*, 2005) un *[[Le Bruit des glaçons]]* (2010).

## Ārējās saites
Valsējošie

**"Valsējošie"** () ir 1974. gada Francijas komēdijdrāmas filma, kuras režisors ir Bertrāns Blijē. Filmā galvenās lomas atveido Žerārs Depardjē, Miu-Miu, Patriks Devārs, Žanna Moro un Izabella Ipēra.

Filma stāsta par diviem jauniem vīriešiem, kuri ceļo pa Franciju, terorizējot apkārtējos cilvēkus, uzbrūkot sievietēm un zogot.

Filmas "Valsējošie" pirmizrāde notika . Tā ir viena no vispretrunīgākajām filmām Francijas kino vēsturē, tās vulgaritātes, seksuālo ainu attēlojumu, kailuma un amoralitātes dēļ. Mūsdienās tā tiek uzskatīta par kulta filmu.

## Atsauces

## Ārējās asites
Patriks Devārs

**Patriks Devārs** (; dzimis , miris ) bija franču aktieris.

Kļuvis atpazīstams ar lomu Bertrāna Blijē filmā "Valsējošie" (1974). Vēlāk atveidojis lomas arī Blijē filmās *[[Préparez vos mouchoirs]]* (1978) un "Patēvs" (*Beau-Père*, 1981). Viena no Devāra zināmākajām lomām ir Alēna Korno kriminālfilmā *[[Série noire]]* (1979). Piedalījies arī filmās *[[La meilleure façon de marcher]]* (1976), *[[Coup de tête]]* (1979), *[[Un mauvais fils]]* (1980) un *[[Hôtel des Amériques]]* (1981).

Miris 35 gadu vecumā, izdarot pašnāvību.

## Ārējās saites
Kraujas iela (Daugavpils)

**Kraujas iela** ir iela Daugavpilī, Esplanādes apkaimē. Kraujas iela sākas no Cietokšņa ielas, ved ziemeļu virzienā gar dzelzceļa līnijas uzbērumu un beidzas krustojumā ar Stacijas ielu. Kraujas ielas turpinājums ir Kārklu iela.

Kraujas ielas kopējais garums ir aptuveni 860 metri, tai ir pārsvarā komerciālā un administratīvā apbūve. Visā garumā Kraujas iela ir pilsētas nozīmes maģistrālā iela. Iela klāta ar asfalta segumu, satiksmes kustība norit abos virzienos, pa 1—2 joslām katrā virzienā. Pa Kraujas ielu kursē 11. un 17A. maršrutu autobusi.

Kraujas iela izveidota Latvijas PSR laikā, agrāk tas bija strupceļa atzars no Suvorova (Cietokšņa) ielas, vēlāk savienots ar Stacijas ielu un beidzot ar Kārklu ielu. Kraujas ielas nosaukums laika gaitā nekad nav mainījies.

## Ievērojamie objekti
* Nr. 2 — lielveikals "K Senukai".
* Nr. 3 — CSDD Daugavpils klientu apkalpošanas centrs.

## Ielu savienojumi
Kraujas iela ir savienota ar šādām ielām:
* Cietokšņa iela (T veida krustojums)
* Stacijas iela (T veida krustojums)
* Kārklu iela (ielas turpinājums)

## Atsauces
Georgs Reinholds fon Tīzenhauzens

thumb|Georgs Reinholds fon Tīzenhauzens
**Georgs Reinholds fon Tīzenhauzens** (, 1650—1734) bija vācbaltiešu virsnieks, Vidzemes landmaršals, Vidzemes kapitulācijas parakstītājs (1710).

## Dzīvesgājums
thumb|Eduarda fon Tīzenhauzena apcerējums "Vidzemes iekarošana 1710. gadā".
Dzimis 1650. gada decembrī Zviedru Vidzemes muižnieka Johana fon Tīzenhauzena un viņa sievas Katrīnas, dzimušas fon Brimmeres, ģimenē. Studēja Upsālas Universitātē (1666), tad bija karaļa Kārļa XI galma junkurs (1668).
Dienēja Holandes armijā, 1677. gadā bija Karēlijas dragūnu pulka kapteinis, tad Vīrijas dragūnu pulka rotmistrs. Mantoja Lakšu muižu (*Nachtigal*, 1678), vēlāk Grāves pusmuižu (*Grawenhof*) Krimuldas draudzes novadā. 1687. gadā apprecējās ar Druvienas muižas (*Druween*) īpašnieka meitu Annu Salomi Luīzi fon Kēnigu (*König*).

Lielā Ziemeļu kara laikā bija Tīzenhauzenu Vidzemes kavalērijas pulka majors (1700), tad pulkvežleitnants (1701). Pēc atvaļināšanas no karadienesta bija Vidzemes landmaršals, 1710. gadā Vidzemes bruņniecības vārdā parakstīja Vidzemes kapitulācijas aktu. No 1711. līdz 1721. gadam bija Vidzemes landrāts.

Miris 1734. gada 20. jūnijā.

## Literatūra
* Eduards Kaspars fon Tīzenhauzens. *Die Eroberung Livlands durch den kaiserlich russischen General-Feldmarschall Grafen Scheremetjew im Jahre 1710, und die Lebensgeschichte des George Reinhold von Tiesenhausen, Landraths des Herzogthums Livland im Jahre, geb. 1650, gest. 1733*, 1856, (http://dspace.ut.ee/handle/10062/49762)

## Atsauces
Žanna Moro

**Žanna Moro** (; dzimusi , mirusi ) bija franču aktrise, dziedātāja, scenāriste un režisore.

Kļuvusi pazīstama ar galveno lomu Luija Mala filmā "Lifts uz karātavām" (*Ascenseur pour l'échafaud*, 1958). Saņēmusi Kannu kinofestivāla labākās aktrises balvu par filmu *[[Moderato cantabile]]* (1960), BAFTA kino balvu kategorijā "Labākā ārzemju aktrise" par filmu *[[Viva Maria]]* (1965) un Cēzara balvu kā labākā aktrise par filmu *[[La vieille qui marchait dans la mer]]* (1991).

Piedalījusies arī Žaka Bekera filmā *[[Touchez pas au grisbi]]* (1954), Mikelandželo Antonioni filmā "Nakts" (*La Notte*, 1961), Fransuā Trifo filmās "Žils un Džims" (*Jules et Jim*, 1962) un "Līgava bija tērpta melnā" (*La Mariée était en noir*, 1968), Orsona Velsa filmās "Process" (1962) un "Pusnakts zvani" (*Chimes at Midnight*, 1966), Žaka Demī filmā *[[La baie des anges]]* (1963), Luisa Bunjuela filmā *[[Le journal d'une femme de chambre]]* (1964), Džona Frankenheimera filmā *[[The Train]]* (1964), Bertrāna Blijē filmā "Valsējošie" (1974), Džozefa Lousija filmā "Misters Kleins" (1976), Elijas Kazana filmā "Pēdējais magnāts" (*The Last Tycoon*, 1976), Rainera Vernera Fasbindera filmā *[[Querelle]]* (1982), Lika Besona filmā "Nikita" (*La Femme Nikita*, 1990), Teo Angelopula filmā *[[The Suspended Step of the Stork]]* (1991) un Vima Vendersa filmā *[[Until the End of the World]]* (1991).

## Ārējās saites
Iveta Mietule

**Iveta Mietule** (dzimusi  Viļānos, Rēzeknes rajonā) ir Rīgas Tehniskās universitātes Rēzeknes akadēmijas profesore. Piedalījusies vairāk nekā 15 projektos un programmās, tostarp FRONTEX, ERAF, ESF, INTERREG, ERASMUS, Valsts pētījumu programmā, Latgales reģiona attīstības stratēģijas “Latgales stratēģija 2030” izstrādē. Bijusi Rēzeknes Tehnoloģiju akadēmijas rektore.

## Dzīvesgājums
1996. gadā absolvējusi Rēzeknes Augstskolu, ieguvusi ekonomikas bakalaura grādu un profesionālo kvalifikāciju finanšu vadībā. Latvijas Universitātē ieguvusi maģistra grādu ekonomikā. 2009. gadā aizstāvējusi promocijas darbu "Personāla izmaksu uzskaites pilnveidošanas iespējas Latvijā" un ieguvusi ekonomikas doktora zinātnisko grādu.

2012. gadā Iveta Mietule kļuva par Rēzeknes Tehnoloģiju akadēmijas Ekonomikas un pārvaldības fakultātes dekāni. No 2014. gada — profesores amatā. 2019. gadā 26. februārī viņu apstiprināja Rēzeknes Tehnoloģiju akadēmijas rektores amatā.

2025. gada 1. aprīļa Rēzeknes Tehnoloģiju akadēmiju pievienoja Rīgas Tehniskajai universitātei un Iveta Mietule kļuva par RTU Rēzeknes akadēmijas direktora p.i.

## Zinātniski pētnieciskais darbs
Ivetas Mietules zinātniski pētnieciskais darbs saistīts ar cilvēkresursiem, reģionālo attīstību, augstāko izglītību un digitalizāciju. Viņa ir vairāk nekā 50 publikāciju un 3 monogrāfiju autore.

### Monogrāfijas
* *Communications skills for mentors and mentees in entepreneurship : theory and practice*
* "Iekšējā audita izvērtējums un pilnveidošanas iespēju analīze Latvijas valsts tiešajā pārvaldē un pašvaldībās"
* "Latgales reģiona sociāli ekonomisko procesu izpēte"

## Atsauces
Pauluafonsu ūdenskritums

**Pauluafonsu ūdenskritums** () ir ūdenskritums Sanfransisku upē Brazīlijā, Brazīlijas plakankalnes un Atlantijas okeāna piekrastes zemienes kontakta zonā netālu no Pauluafonsu pilsētas. 

Ūdenskritums sastāv no vairākām daudzpakāpju kaskādēm, kas nolaižas aptuveni 24,4 metrus un pēc tam krīt 79,3 metrus šaurā aizā. Kopējais ūdenskrituma augstums ir 84 metri. Pirms aizsprosta izbūves ūdenskrituma vidējā caurplūde bija 2832 m³/s un maksimālais plūsmas ātrums vismaz 14 158 m³/s. Tas padarīja ūdenskritumu par lielāko Brazīlijā un vienu no lielākajiem pasaulē.

1912. gadā *Hidrelétrica de Angiquinho* Sanfransisku upē augšpus ūdenskrituma uzbūvēja aizsprostu, kas bija pirmā hidroelektrostacija Brazīlijas ziemeļaustrumos. 1940. gadu sākumā Brazīlijas valdība finansēja *Hidrelétrica de Angiquinho* paplašināšanu, lai nodrošinātu semiarīdo valsts iekšzemi ar pastāvīgu elektroenerģijas avotu. 1948. gadā sākās Pauluafonsu hidroelektrostaciju kompleksa celtniecība lejpus ūdenskrituma, kas ievērojami samazināja ūdens daudzumu, kas plūst pāri ūdenskritumam. Kopš hidroelektrostaciju kompleksa pabeigšanas ūdenskritumā ūdens ir tikai ievērojama nokrišņu daudzuma gados.

## Atsauces

## Ārējās saites
Ēveles baznīca

thumb|305x305px|Ēveles baznīca 2004. gadā
**Ēveles evaņģēliski luteriskā baznīca** ir nozīmīgs sakrālās arhitektūras piemineklis, kas atrodas Ēveles pagastā Valmieras novadā. Tas ir labi saglabājies klasicisma stila dievnams, kas celts 19. gadsimtā un ievērojams ar savām ērģelēm.

## Vēsture
Pirmo koka baznīcu Ēvelē uzcēla 1562. gadā pēc muižas jauno īpašnieku Hēvelnu iniciatīvas. Tad dibināta arī Ēveles draudze, un šī ziņa ir arī pirmais šīs apdzīvotās vietas pieminējums avotos.

1669. gadā uzcēla jaunu koka baznīcu, jo iepriekšējā bija nolietojusies. 1739. gadā uzcēla trešo koka baznīcu ar salmu jumtu. No 1814. līdz 1821. gadam mūrniekmeistars Johans Kaspars Meisners uzbūvēja pašreizējo akmens mūra baznīcu ar 400 sēdvietām, kuru iesvētīja 1821. gada 30. oktobrī. 1870. gadā baznīcu atjaunoja un no jauna iesvētīja, bet no 1902. līdz 1904. gadam tai veikts kapitālais remonts.

## Arhitektūra
Baznīca ir klasicisma stila celtne ar vienkāršām un harmoniskām formām. Tā ir akmens mūra ēka ar divslīpju jumtu un torni. Iekštelpās saglabājušies vērtīgi mākslas darbi un interjera elementi.

## Mūsdienās
Baznīca joprojām ir aktīva dievkalpojumu vieta, tajā darbojas svētdienas skola. Vasaras sezonā apmeklētāji var uzkāpt baznīcas tornī, no kura paveras skats uz apkārtni, kā arī apskatīt iekštelpas.

## Atsauces

## Ārējās saites
Rheinmetall

***Rheinmetall AG*** ir Vācijas aizsardzības un automobiļu rūpniecības uzņēmums, kas specializējas militārās tehnikas, ieroču sistēmu un munīcijas ražošanā. Tas ir viens no vadošajiem Eiropas aizsardzības nozares uzņēmumiem un sadarbojas ar daudzu valstu bruņotajiem spēkiem.

## Vēsture
*Rheinmetall* tika dibināts 1889. gadā Vācijas impērijā kā munīcijas ražošanas uzņēmums. Laika gaitā tas paplašināja savu darbību un Otrā pasaules kara laikā kļuva par vienu no galvenajiem Trešā reiha ieroču piegādātājiem. Pēc kara uzņēmums pielāgojās jauniem apstākļiem, attīstot civilās ražošanas sektorus, tomēr vēlāk atkal pievērsās militārajai rūpniecībai.

Mūsdienās *Rheinmetall* šādos divos galvenajos sektoros:

* aizsardzības rūpniecība (*Rheinmetall Defence*),
* tanku un bruņumašīnu ražošana (piemēram, *KF41 Lynx*, *Puma* un *Boxer*),
* artilērijas un prettanku sistēmas,

* munīcija, tostarp 120 mm tanku šāviņi un 155 mm artilērijas munīcija,
* pretgaisa aizsardzības sistēmas un elektroniskie kaujas lauka risinājumi,

* nākotnes tehnoloģijas, tostarp autonomi roboti un mākslīgā intelekta risinājumi militārajā jomā,

* automašīnu rūpniecība (*Rheinmetall Automotive*, agrāk *Kolbenschmidt Pierburg*),

* dzinēju komponentes un izmešu kontroles sistēmas,
* elektroniskās vadības sistēmas automašīnām,
* elektromobilitātes un energoefektivitātes risinājumi.

Pēdējos gados *Rheinmetall* aktīvi paplašina savu darbību, investējot jaunās tehnoloģijās un atverot ražotnes citās valstīs. Pēc Krievijas iebrukuma Ukrainā 2022. gadā uzņēmums pastiprināja ražošanu un piegādāja Ukrainai ieročus un munīciju, ieskaitot *[[Panther KF51]]* tanku prototipus un *[[Skynex]]* pretgaisa aizsardzības sistēmu.

## Starptautiskā sadarbība
*Rheinmetall* sadarbojas ar NATO dalībvalstīm un citiem starptautiskajiem partneriem. Uzņēmums piedalās kopīgās attīstības programmās, piemēram, Eiropas nākamās paaudzes tanku un ieroču sistēmu izstrādē. Īpaši svarīga ir tā loma Vācijas un Eiropas bruņoto spēku modernizācijā, jo *Rheinmetall* piegādā modernas tehnoloģijas, piemēram, 120 mm L55 gludstobra lielgabalu, ko izmanto *[[Leopard 2]]* tankos.

## Ārējās saites
Dienvidsudānas karogs

thumb|Dienvidsudānas karogs
**Dienvidsudānas karogs** ir valsts simbols, kas sastāv no trim horizontālām joslām – melnas, sarkanas un zaļas, kuras atdala plānas baltas līnijas. Kreisajā pusē atrodas zilā trijstūrī izvietota zelta piecstaru zvaigzne. Melna krāsa simbolizē Dienvidsudānas tautu, sarkana – asinis, kas izlietas par neatkarību, zaļa – dabas resursus un lauksaimniecību, baltas līnijas – mieru, zilais trijstūris – Nīlas upi, bet zelta zvaigzne – vienotību un cerību. 

Karogs tika oficiāli pieņemts 2011. gada 9. jūlijā, kad Dienvidsudāna ieguva neatkarību no Sudānas.

## Ārējās saites
Andoras ģerbonis

thumb|Andoras ģerbonis
**Andoras ģerbonis** ir viens no valsts oficiālajiem simboliem un atspoguļo valsts vēsturisko un politisko struktūru. Ģerboņa vairogs ir sadalīts četros laukos, un katrs no tiem simbolizē kādu no Andoras kopvaldniekiem vai vēsturiskajiem aizbildņiem:

* Pirmais lauks (kreisais augšējais) attēlo bīskapa cepuri un zizli, kas simbolizē Urgellas bīskapu (Spānija), vienu no Andoras kopvaldniekiem.
* Otrais lauks (labais augšējais) attēlo Katalonijas grāfu četras vertikālas sarkanas un zelta svītras, simbolizējot Barselonas grāfu.
* Trešais lauks (kreisais apakšējais) attēlo trīs sarkanas torņu figūras uz zelta fona, kas simbolizē Foā grāfisti (Francija).
* Ceturtais lauks (labais apakšējais) attēlo divas sarkanas govis uz zelta fona, kas simbolizē Bērnas grāfisti.

Zem vairoga ir latīņu devīze: "*Virtus Unita Fortior*" (Vienotība dara stiprāku). Ģerbonis simbolizē Andoras vēsturisko kopvaldības statusu starp Franciju un Spāniju un valsts neatkarību, balstītu uz vienotību un sadarbību.

## Ārējās saites
Birojs

[thumb|Birojs [Japāna|Japānā 2006. gadā]]
**Birojs** (no ), **ofiss** (no ) jeb **kantoris** (no ) ir telpa vai telpu kopums, kas paredzēts darbam un dažādām administratīvām funkcijām. Biroji var atrasties gan biroju ēkās, gan rūpniecības objektos, valdības iestādēs vai citās organizācijās. Tie ir būtiski uzņēmumu un iestāžu darbībai, nodrošinot vietu darbiniekiem, kur veikt savus pienākumus, plānot un koordinēt darbu.

Mūsdienu biroji var būt dažādu veidu, piemēram, atvērtā tipa biroji, kur darbinieki strādā kopīgā telpā, vai slēgti kabineti, kas nodrošina privātumu. Tehnoloģiju attīstība ir ieviesusi arī attālināto darbu, kas ļauj darbiniekiem strādāt no jebkuras vietas, izmantojot digitālos rīkus.

Latvijā Darba aizsardzības likums nosaka prasības, kādām jābūt biroja telpām un tajās nodrošinātajam inventāram, lai samazinātu ar darbu saistītu traumu vai ievainojumu risku. Birojos ir arī svarīga darba kultūra, kas ietekmē darbinieku motivāciju un efektivitāti.

## Atsauces
Kolina Skota nāve

2016. gada 7. jūnijā **Kolins Nataniels Skots**, 23 gadus vecs amerikānis no Portlendas pilsētas, Oregonas štatā, nomira pēc iekrišanas termālajā karstā avotā Jeloustonas nacionālajā parkā. Incidents notika Norisa geizera baseinā, apgabalā, kas pazīstams ar ģeotermālajām īpašībām, tostarp skābajiem un augstas temperatūras karstajiem avotiem. Skots un viņa māsa Seibla Skota bija novirzījušies no norobežotās zonas un iekļuvuši ierobežotā parka daļā. Ziņojumi liecina, ka viņi plānoja peldēties šajos geizeros, pārkāpjot un neievērojot brīdinājumus to nedarīt šajā teritorijā.

## Priekšvēsture
Kolins Skots nesen bija beidzis Klusā okeāna universitāti (*Pacific University*) Oregonas štatā un kopā ar māsu devās uz Jeloustonas nacionālo parku. Viņš bija viens no labākajiem studentiem savā studiju programmā. Viņš iepriekš bija strādājis arī *Jackson Bottom Wetlands* rezervātā Oregonas štatā un plānoja iestāties doktorantūrā Portlendas štata universitātē (*Portland State University*).
 
Pēc mašīnas novietošanas netālu no Norisa geizeru baseina pāris iekļuva aizliegtajā zonā un devās 225 pēdu attālumā tālāk no nospraustā laipas maršruta. Jeloustonas nacionālā parka noteikumi aizliedz ģeotermālajās zonās novirzīties no atzīmētās takas karsto avotu ārkārtējās temperatūras un skābuma dēļ. Parka amatpersonas paziņoja, ka karstie avoti ir galvenais dabiskais ievainojumu iegūšanas vai nāves cēlonis Jeloustonā, un kopš 1890. gada tajos reģistrēti vismaz 22 nāves gadījumi.

## Negadījums
Saskaņā ar parka ziņojumiem Seibla Skota filmēja abu ceļojumu, kad viņi bija novirzījušies vairākus simtus no no laipas kas veda uz termālajiem avotiem. Kad viņi sasniedza termālo baseinu, Kolins Skots nometās uz ceļiem, lai pārbaudītu ūdens temperatūru, taču paslīdēja un iekrita tajā. Norisa geizera baseina ūdens temperatūra var sasniegt virs 93 °C. Seibla mēģināja palīdzēt savam brālim, bet tomēr viņai neizdevās viņu izglābt. Tā kā reģionā bija slikts mobilo tālruņu sakaru tīkls, viņai bija jādodas uz tuvējo mežsargu posteni, lai meklētu palīdzību.
## Glābšanas centieni
Kad parka darbinieki ieradās notikuma vietā, viņi sākotnēji atrada daļējas mirstīgās atliekas, tostarp Skota galvu, rumpja augšdaļu un rokas. Tomēr  ārkārtējais karstums nelaimes gadījuma vietā, kur temperatūra sasniedza pat 100 °C grādus, kopā ar tuvojošos vētru ar zibeni neļāva nekavējoties veikt glābšanas darbus. Turpinot glābšanu nākamajā dienā skābais ūdens bija izšķīdinājis Skota ķermeni, atstājot tikai dažas personīgās mantas, piemēram, naudas maku un čības.
## Reakcija un sekas
Šis incidents tika plaši atspoguļots plašsaziņas līdzekļos un parādīja parka amatpersonām par briesmām, kas rodas, atstājot noteiktus celiņus bīstamās ģeotermālajās zonās. Kāds akadēmiķis rakstīja, ka Skota traģiskā nāve Jeloustonas karstajā avotā izceļ gan drošības pasākumu neievērošanas bēdīgās sekas, gan plašākas organiskās sadalīšanās, termofilu un iespējamās alternatīvās pēcnāves prakses zinātniskās izpētes sekas.

## Atsauces
SPHEREx

thumb|280px|''SPHEREx'' šķērsgriezumā datorzīmējums
***SPHEREx*** (***Spectro-Photometer for the History of the Universe, Epoch of Reionization, and Ices Explorer***') ir ASV Nacionālās aeronautikas un kosmosa administrācijas (*NASA*) tuvā infrasarkanā starojumu orbitālā observatorija. Tā ietilpst *NASA* vidējās klases Explorers programmā *MIDEX*. Kosmiskais aparāts orbītā tika palaists 2025. gada 12. martā.

Projektu pārvalda Reaktīvās kustības laboratorija (*JPL*). Misijas galvenais pētnieks Džeimss Boks strādā Kalifornijas Tehnoloģiju institūtā (*Caltec*), kas sadarbībā ar *JPL* izstrādāja arī derīgo kravu. Uzņēmums *[[Ball Aerospace]]* (tagad *[[BAE Systems]]*) izgatavoja kosmiskā aparāta platformu un teleskopu.

*SPHEREx* klasificēs galaktikas pēc sarkanās nobīdes precizitātes, klasificējot aptuveni 450 miljonus galaktiku un pielāgojot izmērītos spektrus galaktiku veidņu bibliotēkai. Konkrētāk, kosmiskais aparāts pētīs signālus, kas nāk no intrahalo gaismas un rejonizācijas laikmeta. Tā pētīs, kas izraisīja agrīnā Visuma izplešanos, pētīs galaktiku izcelsmi un vēsturi, kā arī pētīs ūdens izcelsmi planētu sistēmās.

## Lidojuma gaita
*SPHEREx* tika palaists  03:10 *[[Universālais koordinētais laiks|UTC]]* ar nesējraķeti *[[Falcon 9 Block 5]]* no Vandenberga Kosmosa spēku bāzes starta laukuma *SLC-4E*. Reizē ar to tika palaisti Saules vainaga observatorijas *[[Polarimeter to Unify the Corona and Heliosphere|PUNCH]]* četri aparāti. Raķetes pirmā pakāpe *B1088* nosēdās nolaišanās laukumā *Landing Zone 4* Vandenbergā.

## Instruments
*SPHEREx* ir viens instruments — platleņķa spektrālais attēlveidotājs, kas veiks visa debess apsekojumu, mērot tuvā infrasarkanā starojuma spektrus no 0,75 līdz 5,0 mikrometriem. Tas izmanto vienu instrumentu ar vienu novērošanas režīmu un bez kustīgām daļām, lai četras reizes savas 25 mēnešu ilgās misijas laikā kartētu visas debesis (96 dažādās krāsu joslās, ievērojami pārsniedzot iepriekšējo visu debesu karšu krāsu izšķirtspēju); izšķirošā tehnoloģija ir lineārs mainīgais filtrs, ko veiksmīgi demonstrēja *[[New Horizons]]* zondes *LEISA* instruments.

Trīskāršā spoguļa teleskopa apertūras diametrs ir 20 centimetri, redzamības lauks ir 3,5° × 11°, un tam ir seši 2K × 2K dzīvsudraba kadmija telurīda (HgCdTe) fotodetektoru bloki. Katrs 2K × 2K fokusa plaknes bloks ir pārklāts ar lineāru mainīgu filtru, kas nodrošina šaurjoslas reakciju ar joslas centru, kas mainās gar vienu bloka asi. *SPHEREx* iegūst spektrus, izmantojot vairākas ekspozīcijas, novietojot noteiktu avotu vairākās pozīcijās redzes laukā, kur to mēra vairākos viļņu garumos, mainot kosmiskā aparāta atrašanās vietu.

## Atsauces

## Ārējās saites
* SPHEREx Jet Propulsion Laboratory 
* SPHEREx California Institute of Technology 
* SPHEREx (MIDEX 9) Gunter Dirk Krebs
Boriss Skosirevs

thumb|Boriss Skosirevs
**Boriss Skosirevs** (1896—1989) bija krievu izcelsmes avantūrists un emigrants, kurš 1934. gadā īslaicīgi kļuva par Andoras karali. Ar Andoras Ģenerālās padomes lēmumu viņš tika ievēlēts par valsts karali un izdeva vairākus dekrētus, tomēr viņa valdīšana bija īslaicīga (12 dienas).

Spānija, kas tobrīd daļēji kontrolēja Andoru, 20. jūlijā nosūtīja karaspēku un arestēja Skosirevu, izraidot viņu uz Portugāli.

Pēc neveiksmīgā mēģinājuma valdīt Andorā, Skosirevs turpināja ceļot un dzīvoja dažādās Eiropas valstīs. Viņš piedalījās Otrajā pasaules karā un vēlāk apmetās uz dzīvi Vācijā, kur arī nomira 1989. gadā.

## Ārējās saites
Sanktpēterburgas Ķeizariskā Mākslas akadēmija

**Sanktpēterburgas Ķeizariskā mākslas akadēmija** () bija Krievijas Impērijas nozīmīgākā mākslas mācību iestāde, kas darbojās no 1757. gada līdz 1918. gadam. Tā veicināja Krievijas profesionālās mākslas attīstību, izglītojot gleznotājus, tēlniekus un arhitektus.

## Vēsture

### Dibināšana un agrīnie gadi
Akadēmiju dibināja 1757. gadā pēc grāfa Ivana Šuvalova iniciatīvas un ar imperatores Elizabetes Petrovnas atbalstu. Sākotnēji to sauca par Krievijas Mākslas akadēmiju, bet pēc pārcelšanās uz pastāvīgajām telpām Sanktpēterburgā tā kļuva par Sanktpēterburgas Ķeizarisko mākslas akadēmiju.

1764. gadā imperatore Katrīna II apstiprināja akadēmijas statūtus un piešķīra tai oficiālu statusu, kā arī finansējumu no valsts budžeta. Tajā pašā gadā tika uzcelta akadēmijas ēka Ņevas upes krastā pēc arhitekta Žana Batista Vallē de Lamota projekta.

### Attīstība un ziedu laiki (18.—19. gadsimts)
Akadēmija kļuva par Krievijas mākslas izglītības centru, nosakot mākslas standartus un organizējot apmācību pēc Eiropas tradīcijām. Studenti apguva glezniecību, tēlniecību, arhitektūru, grafiku un dekoratīvo mākslu.

Talantīgākajiem audzēkņiem tika piešķirtas pabalsta ceļazīmes uz ārzemēm, lai viņi varētu pilnveidoties Rietumeiropas mākslas centros, īpaši Romā un Parīzē.

Akadēmijā mācījās un strādāja tādi izcili mākslinieki kā Kārlis Brilovs, Iļja Repins, Ivans Aivazovskis, Vasilijs Surikovs, bet arhitektūras jomā — Andrejs Voroņihins, Karls Rossi, Konstantīns Tons.

19. gadsimtā akadēmija kļuva par "akadēmiskā klasicisma" centru, taču vēlāk tajā ienāca arī reālisma un romantisma idejas.

### Reformas un slēgšana (20. gadsimts)
1917. gada revolūciju rezultātā Krievijas impērija sabruka, un akadēmija tika reorganizēta. 1918. gadā tā kļuva par Valsts mākslas augstskolu, un vēlāk tika iekļauta dažādās padomju izglītības struktūrās.

## Akadēmijas nozīme
Sanktpēterburgas Ķeizariskā mākslas akadēmija vairāk nekā 150 gadus bija Krievijas vadošā mākslas skola, kas noteica mākslas attīstības virzienus un sagatavoja vairākas paaudzes izcilu mākslinieku, arhitektu un tēlnieku.

Tā ietekmēja ne tikai Krievijas mākslu, bet arī citus reģionus, jo tās audzēkņi strādāja dažādās impērijas teritorijās, tostarp Baltijā, Kaukāzā un Vidusāzijā.

Mūsdienās tās tradīcijas turpina Sanktpēterburgas Mākslas akadēmija, kas nosaukta Iļjas Repina vārdā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Kārlis fon Tīzenhauzens

thumb|Kārļa Tīzenhauzena pētījums par Vidzemes muižu vēsturi (1843)
**Kārlis Hermanis Frīdrihs fon Tīzenhauzens** (, 1788-1849) bija vācbaltiešu jurists, Rīgas Vēstures un senatnes pētītāju biedrības priekšsēdis (1836—1837). Vidzemes muižu vēstures pētnieks.

## Dzīvesgājums

Dzimis 1788. gada 9. janvārī Stanilivkas (*Станилівка*) ciemā (tagad Vinnicas apgabals) Krievijas Impērijas armijas majora Ādolfa fon Tīzenhauzena un viņa sievas Annas Karolīnes, dzimušas fon Kaneferes, ģimenē. Studēja tieslietas Tērbatas Universitātē (1807—1809), bija Vidzemes hoftiesas asistents, tad zemes tiesas sekretārs (1812—1820) un Cēsu apriņķa tiesas sekretārs (1820—1825). 1819. gadā mantoja Jaunbebru muižu (*Neu-Bewershof*).

Pēc tam darbojās Vidzemes kredītbiedrībās, 1830. gadā viņu ievēlēja par Valmieras apriņķa deputātu.

No 1831. gada bija Vidzemes galma tiesas sekretārs, tad viceprezidents. 1834. gadā piedalījās Rīgas Vēstures un senatnes pētītāju biedrības dibināšanā, no 1835. gada darbojās Vidzemes Zemnieku kārtības lietu komisijā. 1841. gadā viņam piederošajā Jaunbebru muižā notika tā sauktais Kartupeļu dumpis.
1843. gadā izdeva Heinriha Hāgemeistera Vidzemes muižu vēstures pētījuma turpinājumu.

Miris 1849. gada 9. oktobrī Jaunbebros.

## Darbi
* *Erste Fortsetzung von des Herrn Hofraths von Hagemeister Materialien zur Gütergeschichte Livlands*. Nicolai Kymmel’s Buchhandlung, Riga 1843 (http://kpbc.umk.pl/dlibra/docmetadata?id=36897)

## Atsauces
Domino

thumbnail|upright=1.2|Domino
**Domino** ir galda spēle, kas tiek spēlēta ar speciāliem taisnstūrveida kauliņiem, kuri sadalīti divās daļās, un katrā daļā attēloti punkti jeb acis, līdzīgi kā metamajos kauliņos. Domino tiek izmantots gan kā stratēģiska spēle, kurā svarīga ir loģiskā domāšana un kombinatorika, gan kā izklaidējoša nodarbe dažāda vecuma spēlētājiem. Papildus spēlei, domino princips ir populārs fizikas fenomens un metafora, kas tiek attiecināta uz secīgu notikumu ķēdes reakciju.

Domino saknes meklējamas 13. gadsimtā Ķīnā, kur sākotnēji tika spēlētas līdzīgas spēles ar kauliņiem, kas bija balstīti uz metamo kauliņu kombinācijām. Eiropā domino kļuva populārs 18. gadsimtā, īpaši Francijā un Itālijā, kur spēle ieguva mūsdienās zināmo formu. Laika gaitā domino izplatījās visā pasaulē un attīstījās dažādas spēles versijas, tostarp klasiskā blokspēle, punktu skaitīšanas varianti un mūsdienu domino turnīri. Mūsdienās domino ir ne tikai populāra galda spēle, bet arī tiek izmantots mākslinieciskās performancēs un rekordu uzstādīšanā, veidojot sarežģītas un iespaidīgas domino kauliņu virknes.

## Ārējās saites
Operācija "Black Bag"

**"Operācija "Black Bag""** () ir 2025. gada ASV spiegu trillera filma, kuras režisors ir Stīvens Soderbergs, bet scenārija autors ir Deivids Keps. Filmā galvenās lomas atveido Keita Blanšeta, Maikls Fasbenders, Marisa Abela, Toms Bērks, Neomija Herisa, Regejs Žans Peidžs un Pīrss Brosnans.

Filma stāsta par britu izlūkdienesta aģentu, kuram tiek dots uzdevums atrast nodevēju, kas iespējams ir viņa sieva.

Filmas "Operācija "Black Bag"" pirmizrāde notika . Latvijā pirmizrāde notika  un to izplatīja *[[Universal Pictures]]*. Filma saņēma augstu kritiķu novērtējumu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Kagera

**Kagera** (, ), arī **Akagera** un vēsturiski **Aleksandra Nīla**, ir upe Austrumāfrikā, Viktorijas ezera lielākā pieteka. Sākas no Rveru ezera uz Ruandas un Burundi robežas, bet dažkārt par Kageras augšteci uzskata 350 km garo ezerā ieplūstošo Ņaborongo. Plūst austrumu virzienā, veidojot Ruandas—Burundi un vēlāk Ruandas—Tanzānijas robežu. Pēc 60 km Kagerā ieplūst tās lielākā pieteka Ruvuvu, kas kopā ar tās pieteku Luvironzu tiek uzskatītas par Nīlas tālāko augšteci. Pēc Ruvuvu ietekas Kagera pagriežas uz ziemeļiem, kur plūst curi Akageras nacionālajam parkam. Ibandas Kjervas nacionālajā parkā upe pagriežas uz austrumiem, daļā tecējuma veidojot Ugandas—Tanzānijas valsts robežu, pēc kā ieplūst Viktorijas ezerā. Upē daudz krāču un ūdenskritumu, tajā skaitā 15 m augstais Rusumo ūdenskritums.

1994. gada Ruandas genocīda laikā Kagera tika izmantota, lai iznīcinātu līķus — upes krastos tika noslepkavoti tūkstošiem tutsi un hutu. Upe nogalināto līķus masveidā iepludināja Viktorijas ezerā, radot nopietnus veselības apdraudējumus Ugandā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Mendeļejeva iela

**Mendeļejeva iela** ir iela Daugavpilī, Ķīmijas apkaimē. Mendeļejeva iela sākas krustojumā ar Jātnieku un Zeļinska ielu, ved ziemeļrietumu virzienā un beidzas industriālajā zonā, kur savienota ar bezvārda ielām bijušās Daugavpils Ķīmiskās šķiedras rūpnīcas teritorijā. Ielā ir pārsvarā industriālā apbūve.

Mendeļejeva ielas kopējais garums ir aptuveni 900 metri, satiksmes kustība norit abos virzienos. Visā garumā ielai ir asfalta segums un divas atsevišķas brauktuves, pa 1—2 joslām katrā virzienā. Ielas sarkano līniju platums ir 40 metri. Sabiedriskais transports pa Mendeļejeva ielu nekursē, bet ielas sākumā ir 1., 2., 3. un 5. tramvaju maršrutu pietura "Zeļinska iela".

Ielas nosaukums, par godu Krievijas ķīmiķim Dmitrijam Mendeļejevam, piešķirts ar ielas uzbūvi 1960. gados un nekad nav mainījies.
2022. gadā biedrība "Publiskās atmiņas centrs" aicināja pārdēvēt šo ielu par Marka Rotko ielu, bet Daugavpils pilsētplānošanas un būvniecības departamenta sēdē tika nolemts saglabāt tagadējo nosaukumu.

## Ielu savienojumi
Mendeļejeva iela ir savienota ar šādām ielām:
* Zeļinska iela (ielas turpinājums)
* Jātnieku iela
* Višķu iela

## Ievērojami objekti
* Nr. 1 — Daugavpils Tehnoloģiju un tūrisma tehnikuma korpuss, renovēts 2014. gadā.
* Nr. 13A — PAS “Daugavpils siltumtīkli” siltumcentrāle Nr. 3 (1963).
* Ielas sākumā, pārnumuru ielas pusē, atrodas Porohovkas parks ar ezeru.

## Atsauces
Rveru ezers

**Rveru ezers** (*Rweru*) ir sekls ezers Austrumāfrikā uz Burundijas un Ruandas robežas. Lielākās ezerā ietekošās upes ir Ņaborongo no ziemeļiem un Ņamabino no dienvidiem. No ezera rietumu gala iztek Kageras upe, tādēļ Rveru ezeru dažkārt uzskata par Nīlas sākumpunktu. Krasti zemi, purvaini, uz ziemeļiem no ezera stiepjas Mugeseras—Rveru purvu masīvs. Attīstīta zveja; gadā nozvejo ap 200—250 tonnām zivju.

## Atsauces

## Ārējās saites
Ruvuvu

**Ruvuvu** () vai **Rurubu** () ir upe Austrumāfrikā, kas kopā ar tās pieteku Ruvjironzu tiek uzskatītas par Nīlas tālāko augšteci. Sākas Kongo—Nīlas ūdensšķirtnes grēdā Burundijas ziemeļrietumos netālu no Kajanzas pilsētas. Plūst dienvidaustrumu virzienā pa intensīvas lauksaimniecības apvidu. Pēc garākās pietekas Ruvjironzas uzņemšanas upe strauji pagriežas uz ziemeļaustrumiem, kur tās ielejā 2013. gadā izveidots Ruvubu nacionālais parks 508 km² platībā. Lejpus parka Ruvuvu 50 km garumā veido Burundijas—Tanzānijas robežu un ieplūst Tanzānijas teritorijā. Ieplūst Kagerā lejpus Rusomo ūdenskrituma. Upes nosaukums atvasināts no kirundi valodas *imvubu* — ‘nīlzirgs’; šeit mīt ievērojama šo dzīvnieku populācija.

## Atsauces

## Ārējās saites
Ruvjironza

**Ruvjironza** () vai **Luvironza** ir upe Austrumāfrikā, kas tiek uzskatīta par Nīlas tālāko augšteci. Sākas Kikizi kalna pakājē Burundijas dienvidos, stipri līkumojot plūst ziemeļaustrumu virzienā, kur ziemeļos no Gitegas ieplūst Ruvuvu. Kā Nīlas tālāko izteku to 1893. gadā noteica austriešu ģeogrāfs un kartogrāfs Oskars Baumanis. 1938. gadā pie upes iztekas uzstādīta piramīdas formas piemiņas zīme. Upes izteka 2007. gadā iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma objektu kandidātu sarakstā. 

## Atsauces

## Ārējās saites
Viskūžu sala

thumb|353x353px|Viskūžu sala
**Viskūžu sala** ir lielākā Latvijas ezeru sala, kas atrodas Usmas ezera vidusdaļā, Ventspils novada Usmas pagastā.

## Ģeogrāfija

Atrodas Kursas zemienes Ugāles līdzenumā.
* **Platība**: 309 hektāri
* **Garums**: 3 kilometri
* **Platums**: 1,5 kilometri
* **Relatīvais augstums**: 10,5 metri; augstākā daļa paceļas 16—18 metrus virs ezera līmeņa

Sala atrodas starp ezera daļām Lūžņērti un Baznīcērti, no krasta un Amjūdzes ciemata uz tā to nošķir aptuveni 200 metrus plats šaurums, saukts par Amjūdzupi.

## Dabas aizsardzība

2004. gadā gandrīz visa Viskūžu sala tika iekļauta dabas lieguma teritorijā, lai aizsargātu tās vecās priežu audzes, retās augu un putnu sugas. Sala ir daļa no Natura 2000 teritorijas ar kodu LV0529100. Lieguma platība ir 304 hektāri.

## Flora un fauna
Salas mežus galvenokārt veido boreāla meža vecas, dabiski izretinātas priežu audzes, taču sastopami arī citi meža tipi. Šeit konstatēta reta sūnu suga — garsetas mēzija. Viskūžu sala ir nozīmīga putnu ligzdošanas vieta, kurā konstatētas vismaz deviņas Eiropas Savienības Putnu direktīvas 1. pielikuma putnu sugas, tostarp ūpis, jūras ērglis, zivjērglis un apodziņš.

## Piekļuve
Sala nav pilnībā neapdzīvota; tās dienvidu daļā atrodas "Pārupju" saimniecība. Tomēr, lai saglabātu salas dabas vērtības, apmeklētājiem iesaka to apskatīt no laivas, braucot pa Usmas ezeru un ievērojot pastāvošos dabas aizsardzības noteikumus.

## Atsauces

## Ārējās saites
Hermanis fon Kampenhauzens

thumb|Hermanis fon Kampenhauzens (1804).
**Hermanis Johans fon Kampenhauzens** (, 1773-1836) bija vācbaltiešu jurists, Vidzemes landrāts, Vēstures un senatnes pētītāju biedrības pirmais prezidents. Brāļu draudzes atbalstītājs.

## Dzīvesgājums
Dzimis 1773. gada 9. maijā Lenču muižā (*Lenzenhof*) tās īpašnieka Baltazara fon Kampenhauzena (1745—1800)  un viņa sievas Sofijas Eleanoras, dzimušas Voldekas fon Arneburgas, ģimenē. Mācījās brāļu draudzes skolās Vācijā (1779-1792), tad studēja tieslietas, filozofiju un matemātiku Halles Universitātē (1792-1795), dienēja Saksijas-Gotas hercoga leibgvardē, Napoleona karu laikā bija diplomātiskā misijā Rēgensburgā (1798-1803). Pēc tēva nāves 1801. gadā kļuva par Ungurmuižas (*Orellen*),  Kūduma muižas (*Kudum*), Lenču muižas (*Lenzenhof*) un Dubinska muižas (*Aula und Dubinsky*) īpašnieku.

Pēc atgriešanās dzimtenē darbojās kā Vidzemes bruņniecības kases revidents (1804), Dvēseļu revīzijas Cēsu komitejas vadītājs (1815), Rīgas apriņķa deputāts (1805-1824) un Vidzemes landrāts (1824-1836), Vidzemes hoftiesas asistents (1825-1829). 1833. gadā Vidzemes landtāgs viņu ievēlēja par Vidzemes konsistorijas prezidentu, tomēr neapstiprināja.  

1834. gadā viņu ievēlēja par Rīgas Vēstures un senatnes pētītāju biedrības pirmo prezidentu. 
Miris 1836. gada 27. septembrī Ungurmuižā.

## Atsauces
Karagājiens uz Itāliju (1796—1797)

[thumb|300px|Francijas uzbrukuma operācijas [Po upes baseinā (baltā krāsā) 1796. gada aprīlī - jūnijā.]]
[thumb|300px|[Napoleons Bonaparts Mantujas aplenkuma laikā 1796. gada novembrī.]]
**Karagājiens uz Itāliju (1796—1797)** bija daļa no Pirmās koalīcijas kara (1792—1797), kas sākās 1796. gada 10. aprīlī ar Napoleona Bonaparta vadītās franču Itālijas armijas (*Armée d'Italie*) uzvaru pār Sardīnijas karalistes un Hābsburgu monarhijas apvienoto karaspēku kaujā pie Montenotes. 1796. gada 22. aprīlī franču armijas noslēdza mieru ar Sardīnijas-Pjemontas valdību. Francijas armija piespieda austriešus atkāpties no Lombardijas un 16. maijā ieņēma Milānu. 1796. gada maijā miera līgumu noslēdza Sicīlijas un Neapoles karalistes, bet jūnijā Parmas un Modenas hercogistes. 
Pēc diviem karagājieniem 1797. gada 19. februārī Napoleons noslēdza miera līgumu arī ar Pāvesta valsti. 

Pēc Kampoformio miera līguma (*Trattato di Campoformio*) noslēgšanas 1797. gada 17. oktobrī Austrija izstājās no kara.

## Sekas
Francija ieguva Savojas un Nicas apgabalus un izveidoja vasaļvalstis Itālija ziemeļos. Austrija ieguva Venēcijas Republikas teritorijas.

Napoleons Bonaparts kļuva par ievērojamu militāru un politisku figūru Francijā, pateicoties saviem panākumiem šī kara kampaņās. Viņa karjeras izaugsme radīja pamatu nākotnes konfliktiem un viņa paša kļūšanai par Francijas imperatoru.

## Ārējās saites
Piena zobi

thumb|230px|Piena zoba izšķilšanās
**Piena zobi** jeb **primārie zobi** ir pirmais zobu komplekts cilvēku un citu difiodontu augšanas un attīstības procesā, kas iekļauj zīdītāju lielāko daļu, taču ne ziloņus, ķengurus vai lamantīnus, kuri ir polifiodonti. Piena zobi attīstās jau embrionālajā attīstības stadijā un izšķiļas (izlaužas cauri smaganām un kļūst mutē redzami) agrā bērnībā. Tie parasti izkrīt un nomainās ar pastāvīgajiem zobiem. Taču, ja šāda nomaiņa nenotiek, tie var turpināt funkcionēšanu pieaugušā dzīvē daudzu gadu garumā. Cilvēkiem ir 20 piena zobi: pa 10 zobiem augšžoklī un apakšžoklī, un katrā žokļa pusē piena zobus pārstāv divi priekšzobi, ilknis un divi dzerokļi.

## Ārējās saites