Rudastes baloži

**Rudastes baloži** (*Nesoenas*) ir viena no baložu dzimtas (*Columbidae*) ģintīm. To pārstāv 5 sugas, 3 no kurām ir izmirušas. Rudastes baloži apdzīvo vai apdzīvoja Madagaskaru, kā arī Maskarēnu, Komoru un Seišeļu salas. 

## Etimoloģija
Ģints latīniskais nosaukums atvasināts no grieķu *nesos* ("sala") un *oinas* ("balodis")

## Taksonomija
Vēl nesenā pagātnē šīs grupas sugas nereti iekļāva ūbeļu vai baložu ģintīs. Savukārt tad, ja *Nesoenas* ģints tika akceptēta, to bieži aplūkoja kā monotipisku ar sārto balodi kā vienīgo sugu. DNS dati, morfoloģiskās īpatnības un ģeogrāfiskā izplatība liecina, ka ģints nav monotipiska, bet tās izdalīšana no "tipiskiem" baložiem un ūbelēm ir pamatota. Acīmredzot ģintij ir monofilētiska izcelsme no Madagaskaras–Maskarēnu reģiona.

## Kopīgās iezīmes
Rudastes baložus padara atšķirīgus no citām Maskarēnu un Madagaskaras baložveidīgo sugām daudzas anatomiskas galvaskausa, krūšu kaula, augšdelma kaulu, augšstilba kaulu, apakšstilba galveno kaulu un stulmu īpatnības – piemēram, tiem ir izteikti šaurs asaru kauls vai apakšstilba galvenajam kaulam proporcionāli izturīgāki proksimālie un distālie gali. Rūpīgi un skurpulozi kaulu fosiliju un abu recento sugu pētījumi, papildināti ar agrīniem aprakstiem, ļāva izmirušos taksonus pieskaitīt rudastes baložu ģintij.

## Sistemātika
Ģints iekļauj piecas sugas. Visas trīs izmirušās sugas apdzīvoja Maskarēnu salas, kur pirmatnīgās dzīvotnes Maurīcijā un Rodrigesā ir pilnībā iznīcinātas vai izmainītas, savukārt Reinjonā saglabājušās daļēji. Reinjonas sārtais balodis dažkārt tiek aplūkots arī kā Maurīcijas sārtā baloža pasuga:

## Izmiršana
[thumb|300px|[Maurīcijas kolonizācijas pirmsākumi 1601. gada gravīrā. Par numuru 2 paskaidrots: "*Kopš sākām ķert gardos baložus un citus mazos putnus, mēs vairs nealkstam pēc šī putna ([[dodo]])"]]
Maskarēnu salās kopš 1600. gada ir izmirušas vairāk nekā 35 putnu sugas un pasugas, kas ir trešais katastrofālākais globālais rādītājs pēc [[Havaju salas|Havaju salām]] un [[Jaunzēlande]]s. Baložus un ūbeles cilvēki daudzviet medīja dēļ gaļas. Vissmagāk tas skāra salu faunu, kur daudzas sugas kļuva retas vai izzuda pilnībā. Maskarēnās baložveidīgie pārstāvēja daudzveidīgāko putnu kārtu, tādēļ arhipelāga kolonizācija šai grupai bija īpaši postoša. Salas zaudēja vismaz 11 endēmas baložu sugas, ieskaitot [[dodo]] un [[Rodrigesas solitārs|Rodrigesas solitāru]]. Tiešas medības, [[invazīva suga|invazīvo]] plēsēju ieviešana un mežu izciršana bija primārie iemesli, kas izraisīja vietējās putnu faunas izmiršanu. Pateicoties savlaicīgiem aizsardzības pasākumiem, kurus 20. gadsimta 70. gados iesāka [[Darela savvaļas dzīvnieku aizsardzības trests]], izdevās paglābt sārto balodi — vienīgo izdzīvojušo kārtas pārstāvi Maskarēnās.

=== Izmiršana Reinjonā ===
Visuzskatāmākā liecība par straujo Maskarēnu baložu izzušanu ir atskaites no Reinjonas, bet līdzīga izmedīšana skāra visas arhipelāga salas. Mazāk kā desmit gadus pēc pirmās apmetnes izveidošanas Reinjonā agrīnais kolonists Melets 1671. gadā netieši liecināja par postu, kāds drīzumā sagaida vietējo putnu faunu: "*Visapkārt ir pilns ar savvaļas baložiem, daži no kuriem ir pelēki ar liegi debeszilu nokrāsu, citi rūsgani sarkanīgi* [..] *Sezonas laikā tie ir tik trekni, ka vairs nav redzama kloāka. Tie ir ļoti garšīgi. Meža baloži un ūbeles, kādus es redzēju Eiropā, un tikpat labi*". 

1703. gada ziņojums liecina, ka 32 gadus vēlāk visi Reinjonas baloži un ūbeles ir izmiruši: "*Aizgājušos laikos mēs salā redzējām baložus tik lielā skaitā, ka sievietes vienai maltītei ar nūju nogalināja veselu duci, dažreiz pat savā ķēķī. Taču pēdējos gados sākām manīt žurkas, kurus atveda gar salu pietauvojušies kuģi. Lai izvairītos no milzīgajiem žurku radītiem zaudējumiem, kļuva nepieciešams Burbona salā* [=Reinjona] *izlaist kaķus. Bet tiem apkārtnē bija pieejama tāda barības pārbagātība, ka viņi nepalika būdās vai mājiņās un izklīda mežos, kur dikti savairojās. Kopīgi ar žurkām tie pilnībā izskauda visus baložus*".

=== Izmiršana Maurīcijā ===
Iegurņa elementi liecina, ka Maurīcijas ūbele, līdzīgi Madagaskaras "līdziniecei", ligzdoja tuvu zemei. Līdz ar daudzām Maskarēnu sugām raksturīgo uzticēšanos, tā varēja kļūt pilnīgi nepasargāta invazīvo plēsēju priekšā. Kaķi tika ieviesti Maurīcijā un pārgāja savvaļā ap 1700. gadu, melnās žurkas ap 1600. gadu vai vēl agrāk, bet brūnās žurkas ap 1735. gadu. Kalnainie apvidi nodrošināja patvērumu [[Maurīcijas zilais balodis|Maurīcijas ziliem baložiem]], kas izdzīvoja līdz 19. gadsimtam un [[sārtais balodis|sārtiem baložiem]]. Savukārt Madagaskaras ūbele ir vairāk parasta līdzenumos, pat ja uzturas kalnainās salās (piemēram, Komorās). Ja arī Maurīcijas ūbele deva priekšroku līdzenumu dzīvotnēm, tā kļuva vieglāk pieejama ievazātajiem plēsējiem un medniekiem. Perā Dikro 1725. gadā atzīmēja, ka "tourtelles" Maurīcijā sastopamas neskaitāmā daudzumā (viņš varēja norādīt uz visiem salas baložveidīgajiem) un noķeramas ar rokām. Acīmredzot ūbeles izmira drīz pēc tam.

=== Izmiršana Rodrigesā ===
Rodrigesas ūbeles pieminēja divi agrīnie kolonisti. [[Hugenoti|Hugenots]] [[Fransuā Leguā]] uzturējās Rodrigesā no 1691–1693. gadam un atstāja pirmo vietējās faunas aprakstu. Viņš atzīmēja, ka ūbeles "*nekad neveidoja ligzdas uz Salas, bet vienīgi tuvējās kaimiņu saliņās*". Vērīgais kolonists pieļāva, ka "*šādi tās izvairījās no žurkām, kas milzīgā skaitā dzīvoja pašā Salā*". 

Franču pētnieks [[Žiljēns Taforē]] pavadīja Rodrigesā astoņus mēnešus 1726. gadā un aprakstīja līdzīgu ainu: "*Ūbeles tur mājo kuplā skaitā, tomēr cietzemē redzēju tikai dažas. Līdzīgi papagaiļiem, tās barojas dienvidu saliņās. Cietzemi ūbeles apmeklē, lai padzertos''". 1761. gada atskaite liecina, ka baloži salā vairs nav atrodami.

## Atsauces

## Ārējās saites
*iNaturalist: Genus Nesoenas

## Literatūra
* Zeltainie sikspārņi un sārtie baloži. Džeralds Darels. Rīga. Zinātne. 1981
* Šķirsta jubileja. Džeralds Darels. Nordik. 2003. ISBN 9984-751-12-0
* Lost Land of the Dodo. An Ecological History of Mauritius, Reunion & Rodrigues. Anthony Cheke, Julian Hume. T & AD Poyser. London. 2008. ISBN  978-0-7136-6544-4
* Extinct Birds of Hawaii. Michael Walther. Julian P. Hume. Mutual Publishing 2016. ISBN 978-1939487-61-2