Makrāna

thumb|Tipiska piekraste Makrānā
thumb|Piekraste Čāhbaharā
thumb|Makrānas Centrālā grēda
**Makrāna** (urdu/persiešu: **مکران** *Makrān*) ir galvenokārt tuksnešaina piekrastes josla Beludžistānas dienvidos starp Irānu un Pakistānu, gar Arābijas jūras un Omānas līča piekrasti, kā arī tai piegulošie kalni uz ziemeļiem. Pastāv uzskats, ka no persiešu frāzes *mahi khoran*, kas nozīmē "zivju ēdāji" (*mahi* = zivs + *khor* = ēst), ir cēlies mūsdienu vārds *makrān*.

Šaurais piekrastes līdzenums dziļāk iekšzemē paceļas, veidojot kalnu grēdas — Makrānas krasta grēdu un tālāk lielāko Makrānas Centrālo grēdu. No 1000 kilometriem garās piekrastes aptuveni 750 km atrodas Pakistānā, pārējā — Irānā. Klimats ir ļoti sauss, un nokrišņu ir ļoti maz. Iedzīvotāju blīvums ir neliels, galvenokārt tie koncentrēti virknē mazu ostu, tostarp Čāhbaharā, Gavāterā, Dživani, Gvādarā, Pasni, Ormārā un daudzos mazākos zvejnieku ciematos.

Makrānas piekrastē ir tikai viena sala, Astola, netālu no Pasni, un vairākas nenozīmīgas saliņas. Piekrasti var iedalīt austrumu lagūnas piekrastē un rietumu piekrastē ar līčiem. Galvenās lagūnas ir Mianihors un Kalmatas lagūna. Galvenie līči ir Gvādaras rietumu līcis un Gvātaras līcis. Pēdējais zināms ar lieliem mangrovju mežiem un apdraudētu bruņurupuču sugu vairošanās vietām.

## Vēsture
thumb|Maķedonijas Aleksandra karagājiens
### Antīkais periods
Divas senas Harapas laika apmetnes ir atrastas Sutkagendorā (pie Daštas upes) un Sohtakohā (atrodas abpus Šadi upei). Šīs piekrastes vietas sniedz liecības par tirdzniecību starp Harapas un Šumeras pilsētām, kā arī pilsētām Persijas līča reģionā, iespējams, ap 3000. gadu p.m.ē.

Aleksandrs Lielais neveiksmīgās atkāpšanās laikā pēc Indijas kampaņas (325. gadā p.m.ē.) soļoja cauri Makrānai. uz. Saskaņā ar vienu teoriju, Aleksandra labi apgādātajai flotei admirāļa Nearha vadībā bija nepārtraukti jāpapildina armijas krājumi, tai soļojot rietumu virzienā pa sauso piekrasti Persijas virzienā. Taču gājiena laikā liela daļa Aleksandra maršruta caur Makrānu (Bela-Avārāna-Hošāba-Turbata un pēc tam uz dienvidiem līdz Pasni-Gvādarai) izrādījās, ka tā ved dziļāk iekšzemē nekā gaidīts, acīmredzot nepareizu reljefa zināšanu dēļ. Flotei un armijai galu galā izdevās atkalapvienoties tikai Sūzās (Persijā).

Laikā no oktobra beigām līdz novembra sākumam 325. gadā p.m.ē. Makrānā notika zemestrīce. Bija tūkstošiem bojāgājušo, precīzāks skaits nav nosakāms. Cunami skāra Aleksandra floti, kas tobrīd atradās netālu no Indas upes deltas.

### Islāma iebrukums
Pirmais islāma iekarojums Makrānā notika Rāšidunu kalifāta laikā 643. gadā. Bahreinas kalifa Umara gubernators Osmans ibn Abū al-Āss cīnījās, lai iekarotu Irānas dienvidu piekrastes apgabalus, un nosūtīja savu brāli Hakamu ibn Abū al-Āsu uzbrukt Makranas reģionam. Tas tomēr nebija pilna mēroga iebrukums, bet gan tikai vietējo iedzīvotāju militāru iespēju pārbaude. Sirojums bija veiksmīgs. Vēlāk, 644. gadā, kalifs Umars jau nosūtīja armiju pilnvērtīgam iebrukumam Makrānā Hakama ibn Amra vadībā. Viņiem pievienojās pastiprinājumi no Kufas Šahaba ibn Maharaka un Abdullas ibn Utbana vadībā; viņiem Kermanā pievienojās arī kampaņas komandieris. Viņi Makrānā saskārās ar vāju pretestību, līdz Sindas hinduistu karalis Radža Rasals kopā ar savu armiju, kurā bija iekļauti kontingenti no Makrānas un Sindas, sastapa viņus pie Indas upes. Starp musulmaņu armiju un radžas spēkiem, tostarp kara ziloņiem, izcēlās sīva kauja. Radža Rasals tika sakauts un atkāpās uz Indas upes austrumu krastu. Pēc kalifa Omara pavēles kara ziloņi tika pārdoti jau iekarotajā Persijas daļā, un ieņēmumi tika sadalīti starp karavīriem kā daļa no laupījuma. Atbildot uz kalifa Omara jautājumu par Makrānas reģionu, vēstnesis no Makrānas, kurš atnesa ziņas par uzvaru, pēc nostāsta viņam teicis:

"Ak, Ticīgo Pavēlniek!

Tā ir zeme, kur līdzenumi ir akmeņaini.

Kur trūkst ūdens.

Kur augļi ir negaršīgi.

Kur cilvēkus pazīst pēc viņu nodevības.

Kur daudz kas ir nezināms.

Kur tikumība tiek vērtēta zemu.

Un kur ļaunums gūst virsroku.

Liela armija tur ir mazāk vērta.

Un mazāka armija tur arī ir mazāk vērta.

Un zeme tālāk ir vēl sliktāka." (ar pēdējo domājot Sindu).

Omars paskatījies uz vēstnesi un jautājis: "Vai tu esi vēstnesis vai dzejnieks?" Tālāk kalifs Omars, novērtējis nelabvēlīgos apstākļus armijas nosūtīšanai tālāk, pavēlēja Hakamam ibn Amram, ka pagaidām Makrānai jābūt islāma vistālākajai austrumu robežai un ka tas nedrīkst mēģināt paplašināt tās iekarojumus. Par atbildi islāma armijas komandieris Makrānā izteicies:

"Ja ticīgo vadonis nebūtu mums liedzis iet tālāk, tad mēs savu spēku būtu nopirkuši prostitūtu tempļos."

Viņš ar to domāja hinduistu templi Sindas iekšzemē, kur prostitūtas daļu no saviem ienākumiem ziedoja kā žēlastības dāvanas.

Makrāna palika Umeijādu un Abasīdu kalifātu sastāvā, un to uz laiku pārvaldīja arī musulmaņi-tjurki, persieši un afgāņi. 13. gadsimtā to iekaroja mongoļi un 15. gadsimtā tā kļuva par Mogulu impērijas daļu, paliekot tajā līdz brīdim, kad nonāca Britu impērijas pakļautībā.

### Jaunākie laiki
Kopš 15. gadsimta Makrānu pārvaldīja vietējie klani un daudz mazākā mērā Irānas valdība. 18. gadsimta beigās Kalatas valdītājs piešķīra patvērumu Gvādarā vienam no Maskatas troņa pretendentiem. Kad pretendents kļuva par sultānu, viņš saglabāja kontroli pār Gvādaru, ieceļot gubernatoru, kurš galu galā vadīja armiju, lai iekarotu Čāhbaharas pilsētu, kas atrodas aptuveni 200 kilometrus uz rietumiem.

Sultanāts saglabāja daļēju kontroli pār Makrānas piekrasti visā britu ietekmes laikā Indijā, taču galu galā sultāna kontrolē palika tikai Gvādara. Izveidojoties Pakistānai, Makrāna kļuva par rajonu Beludžistānas provincē, atskaitot 800 km² zonu ap Gvādaru. Šis anklāvs beidzot tika nodots Pakistānas kontrolei 1958. gadā kā Makrānas apgabala daļa. Gadu gaitā viss reģions ir sīkāk sadalīts mazākos rajonos.

## Atsauces

## Ārējās saites