Filipīnu reģioni

400px|thumb|Filipīnu reģionu un provinču līmeņa administratīvais iedalījums
**Filipīnās reģioni** (, ) ir administratīvais iedalījums, kas galvenokārt kalpo valsts pārvaldes pakalpojumu koordinētai plānošanai un organizēšanai vairākās vietējās valdības vienībās — provincēs un neatkarīgajās pilsētās. Lielākā daļa valsts pārvaldes iestāžu sniedz pakalpojumus, izmantojot savas reģionālās filiāles, nevis tiešus provinču vai pilsētu birojus. Reģionālie biroji parasti, bet ne obligāti, atrodas pilsētā, kas norādīta kā reģiona centrs.

2025. gadā Filipīnas ir sadalītas 18 reģionos. 17 no tiem ir tikai administratīvi grupējumi, kuri ar Filipīnu prezidenta rīkojumu ir nodrošināti ar reģionālās attīstības padomi; Galvaspilsētas reģiona (Manilas metropoles) gadījumā papildu lielpilsētas iestāde darbojas kā koordinators un politikas veidotājs. Tikai vienam, Bansamoro autonomajam reģionam musulmaņu apdzīvotajā Mindanao, ir vēlēta valdība un parlaments, kam Filipīnu Kongress ir deleģējis noteiktas pilnvaras un pienākumus.

## Vēsture
Reģioni pirmo reizi radās 1972. gada 24. septembrī, kad saskaņā ar prezidenta Ferdinanda Markosa integrēto reorganizācijas plānu Filipīnu provinces tika sakārtotas vienpadsmit reģionos saskaņā ar prezidenta dekrētu Nr. 1. Kopš tā laika ir izveidoti citi reģioni un dažas provinces ir pārvietotas no viena reģiona uz citu.

## Reģionu tipi
### Administratīvie reģioni
Administratīvie reģioni ir ģeogrāfiski blakus esošu provinces līmeņa pašpārvaldes vienību apvienojumi, kurus izveido, likvidē vai izmaina ar Filipīnu prezidenta rīkojumu, pamatojoties uz nepieciešamību saskaņotāk veidot ekonomiskās attīstības politiku un koordinēt valsts valdības pakalpojumu sniegšanu lielākā teritorijā ārpus provinces līmeņa. Līdz šim nav rīkoti plebisciti, lai demokrātiski apstiprinātu regulāru administratīvo reģionu izveidošanu, atcelšanu vai robežu grozīšanu, jo konstitūcija to neparedz.

Administratīvais reģions nav vietējās pašpārvaldes vienība (LGU), bet gan pašvaldību grupa, kurai prezidents ir nodrošinājis neievēlētu politikas veidošanas un koordinācijas struktūru, ko sauc par Reģionālās attīstības padomi. Manilas metropole, formāli Galvaspilsētas reģions, ar likumu ir atzīta par «īpašu attīstības un administratīvo reģionu», un tādējādi tai piešķirts lielpilsētas statuss; Manilas metropoles padome attīstības reģiona ietvaros kalpo kā reģiona attīstības padome.

### Autonomie reģioni
1987. gada Filipīnu konstitūcija ļauj izveidot autonomus reģionus Lusonas Centrālajā Kordiljerā, ko apdzīvo igorotu kalniešu tautas, un Mindanao apgabalos, kuros dzīvo vairākums musulmaņu. Tomēr vēlētāji 1989., 2001. un 2019. gadā notikušajos plebiscītos ir apstiprinājuši tikai Bansamoro autonomo reģionu Mindanao musulmaņu daļā un tā priekšgājēju Mindanao musulmaņu autonomo reģionu. Vēlētāji Kordiljerās noraidīja autonomiju 1990. un 1998. gadā; tādējādi Kordiljeras administratīvais reģions joprojām ir regulārs administratīvais reģions bez deleģētām pilnvarām vai pienākumiem.

Pašlaik vienīgais autonomais reģions, Bansamoro autonomais reģions musulmaņu Mindanao, ietver vietējās valdības vienības, kuras ar plebiscītu ir piekritušas būt Bansamoro reģionālās valdības pakļautībā. Autonomais reģions, kuram ir valdība, pats par sevi nav vietējās pašpārvaldes vienība, jo atšķirībā no provincēm, pilsētām, municipalitātēm un barangajām autonomās reģionālās valdības organizācija un struktūra nav noteikta 1991. gada Vietējo pašvaldību kodeksā. Autonomais reģions drīzāk ir pašpārvaldes vienību grupa, kurai Kongress ar statūtiem ir nodrošinājis ļoti specifisku reģionālās pārvaldības struktūru, kā arī noteiktas pilnvaras un pienākumus.

## Reģioni

## Atsauces

## Ārējās saites