Dienvidāzijas reģionālās sadarbības asociācija

**Dienvidāzijas reģionālās sadarbības asociācija** (, **SAARC**) ir reģionāla starpvalstu organizācija, kas veicina sadarbību, dialogu un integrāciju Dienvidāzijas valstīs. Tā tika dibināta 1985. gadā, un tās dalībvalstis ir Afganistāna, Bangladeša, Butāna, Indija, Maldīvija, Nepāla, Pakistāna un Šrilanka. SAARC mērķis ir reģionā veicināt mieru, stabilitāti un labklājību, izmantojot kopīgas politikas un programmas, kas aptver saimniecību un tirdzniecību, attīstību un nabadzības mazināšanu, izglītību, cilvēkkapitāla stiprināšanu, drošību, transnacionālo apdraudējumu mazināšanu, kā arī kultūras un sabiedrisko kontaktu veicināšanu.

Organizācija darbojas kā dialoga un sadarbības platforma, kas palīdz samazināt nabadzību, stiprināt reģionālo tirdzniecību un attīstīt sociālo infrastruktūru dalībvalstīs. Kopš dibināšanas SAARC ir kļuvusi par nozīmīgu reģionālās integrācijas un politiskās uzticēšanās instrumentu Dienvidāzijā, veicinot mieru, ilgtspējīgu attīstību un savstarpēji savietojamu politiku vienā no pasaules visapdzīvotākajiem un dinamiskākajiem reģioniem.

## Vēsture
Pirmie priekšlikumi par strukturētu Dienvidāzijas reģionālo sadarbību parādījās 1970.–1980. gados, kad reģionā pieauga interese par ekonomisko attīstību, drošības stiprināšanu un sociālo problēmu risināšanu pārrobežu līmenī. Šajā laikā pēc koloniālās ēras un Aukstā kara spriedzes Dienvidāzijas valstis meklēja institucionālu dialoga un sadarbības ietvaru. Nepālas diplomātiskā iniciatīva bija viens no galvenajiem impulsiem SAARC izveidei — Katmandu tika rosinātas idejas par pastāvīgu starpvalstu mehānismu, kas reģionā koordinētu saimniecības, attīstības un sociālās politikas jautājumus.

Dienvidāzijas reģionālās sadarbības asociācija (SAARC) tika oficiāli dibināta 1985. gada decembrī pirmajā samitā Dakā (Bangladešā), pieņemot SAARC hartu. Par sākotnējām dalībvalstīm kļuva Bangladeša, Butāna, Indija, Maldīvija, Nepāla, Pakistāna un Šrilanka (vēlāk pievienojās Afganistāna). SAARC dibināšana iezīmēja pirmo institucionālo mēģinājumu veidot reģionālo integrāciju Dienvidāzijā, līdzīgi kā tolaik Eiropā un Dienvidaustrumāzijā.

Pēc izveides SAARC sāka īstenot ekonomiskās integrācijas projektus, sākot ar SAARC Preferenciālās tirdzniecības vienošanos (SAPTA), bet 2000. gados — ar Dienvidāzijas brīvās tirdzniecības zonu (SAFTA), kas stājās spēkā 2006. gadā un reģionā paredzēja pakāpenisku tarifu mazināšanu un tirdzniecības liberalizāciju. Paralēli tika veidoti nozaru tīkli transporta, enerģētikas un lauksaimniecības jomās, kā arī finanšu instrumenti reģionālām attīstības programmām.

21. gadsimtā SAARC darbības joma paplašinājās, aptverot drošības un pretterorisma koordināciju, migrācijas un darba mobilitātes jautājumus, veselības aprūpi un sabiedrības veselības drošību, katastrofu riska pārvaldību, tehnoloģijas un klimata pārmaiņu politiku. Organizācija veidoja mehānismus informācijas apmaiņai, kopīgu politiku izstrādei un reģionālo krīžu pārvarēšanai, piemēram, koordinētus pasākumus COVID-19 pandēmijas sākumposmā. Tomēr SAARC darbību vairākkārt ierobežojusi politiskā spriedze starp dalībvalstīm, īpaši Indijas un Pakistānas konfliktējošās attiecības, kas kavējušas augstākā līmeņa samitus un palēninājušas ekonomiskās integrācijas procesu. Neskatoties uz to, SAARC joprojām tiek uzskatīta par nozīmīgu reģionālās sadarbības un dialoga ietvaru Dienvidāzijā, kura efektivitāte ir cieši saistīta ar reģiona politisko stabilitāti un valstu gatavību stiprināt kopīgo integrācijas procesu.

## Ārējās saites