Sīvā bērzlape

**Sīvā bērzlape** (*Russula emetica*) ir Latvijā bieža vidēji liela bērzlapju ģints sēne, kuras augļķermeņi pēc novārīšanas tiek lietoti pārtikā, tomēr svaigā veidā bez novārīšanas tā ir vāji indīga, ar ļoti sīvu garšu un izraisa veselības traucējumus. Literatūrā parasti tiek ieteikts to neēst arī pēc pareizas sagatavošanas.

## Taksonomija
thumb|Sīvās bērzlapes lapiņu šķautnes galos reizēm ir nelīdzenas un dakšveidā zarotas
thumb|Sporas ir apaļas līdz plati elipsoīdas vai olveidīgas, ornamentētas ar kārpām un dzelkšņiem
thumb|Retos gadījumos sīvās bērzlapes aug baros
Uzskata, ka pirmais sugu aprakstījis Džovanni Skopoli 1772. gadā kā *Agaricus russula*, tomēr par pirmo vārda devēju atzīts vācu dabaszinātnieks Jakobs Kristians Šefers, kurš 1774. gadā to ievietoja *Agaricus* ģintī (kura tad iekļāva visas lapiņu sēnes) kā *Agaricus emeticus*. Viņa dotais epitets *emeticus* sengrieķu valodā nozīmē "izraisīt vemšanu", atsaucoties uz gremošanas trakta problēmām, kas rodas ar nevārītas sēnes apēšanu.

1796. gadā Kristiāns Pēšons sugu pārcēla uz izveidoto bērzlapju ģinti kā *Russula emetica*, un pēc nelieliem strīdiem šis nosaukums saglabājies. Sīvā bērzlape arī izvēlēta par bērzlapju ģints tipisko sugu.

Arī citi autori, kā parasti, devuši savus mazāk zināmus nosaukumus, reizēm iekļaujot to jaunās ģintīs:
* Žans Batists Lamarks 1783. gadā viņu nosauca par *Russula rubra*.
* Ogistēns Piramus de Kandols 1805. gadā — par *Agaricus ruber*.

### Kladu sistēma
2002. gada molekulāri ģenētisks pētījums uzrādīja, ka sīvās bērzlapes tuvākās radinieces ir *Russula betularum*, *Russula nana* (kuras abas agrāk tika uzskatītas par sīvās bērzlapes varietātēm) un Raulta bērzlape.

### Varietātes
Bieži nav skaidrības par to, vai kāda bērzlape ir atsevišķa suga vai tās varietāte. Latvijas literatūrā kā varietātes biežāk minētas var. *griseascens* ar pelēcīgu kātiņu un maz sīvu garšu, var. *sylvestris* ar nelielu ātri izbalējošu cepurīti, var. *pineticola*, var *gregaria* ar nelielu, bet neizbalējošu cepurīti. Visas tās citos avotos var tikt uzrādītas kā atsevišķas sugas, kā, piemēram, *Russula grisescens* — *Russula emetica var. griseascens*. Daudzo varietāšu dēļ arī sugas apraksts dažādos avotos atšķiras. Daži autori 20. gadsimtā šīm sugām vai varietātēm lietoja terminu “*Russula emetica* grupa”.

## Apraksts
* **[[Cepurīte (mikoloģija)|Cepurīte]]**: sākumā ļoti mazs (<1 cm) "podiņš", vēlāk pusapaļa, plakani izliekta vai sekli ieliekta, koši gaišsarkana, varietātēm līdz tumši sarkanai vai bāli sārtai. Parasti ar tumšāku vidu, izbalējot ar bāli dzeltenīgiem plankumiem. Platums 3—10 cm. Cepurītei gluda, vecumā rievota mala, virsmiziņa mikla, nedaudz spīdīga, tālu novelkama. Virsmiziņas pigments daļēji šķīst ūdenī, tāpēc pēc lietus tā kļūst bālāka. 
* **[[Lapiņas (mikoloģija)|Lapiņas]]**: baltas, dažām varietātēm vecumā ar pelēkzaļganu spīdumu vai viegli dzeltējošas, 4—7 mm platas, pie kātiņa pieaugušas, retāk nedaudz nolaidenas, nav ciešas.
* **[[Kātiņš (mikoloģija)|Kātiņš]]**: balts, vietām viegli rozā vai pelēks, žūstot var nodzeltēt, cilindrisks, sūkļains, reizēm ar daļēju dobumu, trausls, spīdīgs. Garums 5—8 cm, resnums 1—2 cm.
* **[[Trama (mikoloģija)|Mīkstums]]**: trausls, mīksts, balts vai pelēcīgs, vecumā sūkļains, ar augļu smaržu un ļoti sīvu garšu (varietātēm tā var būt mazāk sīva). Zem pašas virsmiziņas sarkanīgs.
* **[[Sporas]]**: plati eliptiskas līdz olveida, kārpainas, dzeloņainas, ar starp līdz 1,2 µm augstajām kārpām veidotu daļēju tīklojumu, amiloīdas, sporu nobirums masā balts. Izmēri (6,5)7,5—11/(5,5)6,5—9 µm.
* **[[Bazīdijas]]** četrsporu, vālesveida, caurspīdīgas, 33—50/9—11,5 µm.
* **[[Cistīdas]]**: heilocistīdas lapiņu šķautnēs plānsienu, caurspīdīgas, cilindriskas vai viegli vārpstveida vai vālesveida, izmēros 14—24/4—7,5 µm. Pleirocistīdas uz lapiņu virsmas pēc formas līdzīgas, ar izmēriem 35—88/7—12,5, ar graudainu dzeltenīgu saturu.

## Augšanas apstākļi

Mikorizas sēne, dažādas varietātes veido to ar dažādiem kokiem, Latvijā parasti aug kopā ar priedēm. Aug gaišos pārmitros skujkoku un jauktos mežos (varietāte *sylvestris* — sausākās vietās), purvos, meža pļavās, bieži sūnās, Latvijā parasti no augusta līdz oktobrim. Bieži lielās grupās. Sastopama visā pasaulē, biežāk mērenajā joslā, visvairāk zināma Eirāzijā un Ziemeļamerikā. Daļa autoru uzskata, ka Ziemeļamerikā un Austrālijā sastopamās sēnes pieder pie citām līdzīgām vietējām sugām, attiecīgi *R. silvicola* un *R. persanguinea*.

## Barības vērtība

Pēdējās desmitgadēs parasti tiek uzskatīta par neēdamu, svaigā veidā indīga, tomēr pēc novārīšanas (dažos avotos — divkāršas) ar ūdens noliešanu un/vai mērcēšanas/mazgāšanas derīga sālīšanai un marinēšanai. Miziņa vārot nokrāso sēnes sarkanas. Austrumeiropā nereti tiek apgalvots, ka sēne nav praktiski lietojama nevis asās garšas, bet darbietilpīgās gatavošanas dēļ. Savukārt Dienvideiropā, kur asas piedevas tiek lietotas biežāk, to nosauc kā derīgu par garšas sēni mazos daudzumos.

ANO Pārtikas un lauksaimniecības organizācija atzīmē sēni kā uzturproduktu vairākās zemēs, ieskaitot Krieviju, Ukrainu un Meksiku.

Sēni ēd vāveres, daži gliemeži un sēņodiņi.

## Līdzīgās sugas

*R. mairei* — Maira bērzlapes varietāte *fageticola* — parasti aug zem dižskābaržiem un ozoliem. *R. laccata* — olīvvioletā bērzlape ir ar ļoti spīdīgu virsmiziņu. Līdzīgas ir arī daudzas citas bērzlapes ar sarkanām cepurītēm, un svarīgākā atšķirība ir sīvās bērzlapes nosaukumam atbilstošā garša. Citas būtiskas pazīmes ir augšana pārmitrās, sūnotās vietās un salīdzinoši lielie izmēri.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Mycobank
* Index Fungorum
* Latvijā konstatētās sēņu sugas 
* NCBI Taxonomy browser

## Skatīt arī
* Sēnes kulinārijā