Aleksandrijas bibliotēka

thumbnail|upright=1.1|Aleksandrijas bibliotēka 19. gadsimta gravīrā
**Aleksandrijas bibliotēka** bija viena no ievērojamākajām un ietekmīgākajām zināšanu krātuvēm antīkajā pasaulē. Tā atradās Aleksandrijā, Ēģiptē, un izveidojās 3. gadsimtā p.m.ē. Ptolemaju dinastijas valdīšanas laikā. Tās dibināšana tradicionāli tiek saistīta ar Ptolemaju I Soteru (valdīja 323.–283. g. p.m.ē.) un viņa dēlu Ptolemaju II Filadelfu (283.–246. g. p.m.ē.), taču avotos precīzā institucionālā attīstība nav pilnīgi viennozīmīga. Bibliotēka bija cieši saistīta ar Aleksandrijas muzeju (*Mouseion*) — pētniecības un mācību institucionālu centru, kas darbojās kā hellēnisma laikmeta zinātnes un literārās darbības centrs. Tajā pulcējās dažādu nozaru zinātnieki, un šī institucionālā vide būtiski sekmēja hellēnisma laikmeta zinātnes, filozofijas un literatūras attīstību, padarot Aleksandriju par vienu no nozīmīgākajiem intelektuālajiem centriem Vidusjūras reģionā.

Bibliotēkas ideāls bija universālas krātuves veidošana — sistemātiski apkopot un saglabāt rakstīto mantojumu no dažādām kultūrām un valodām, lai gan praksē krājuma kodolu, visticamāk, veidoja grieķu literatūra. Precīzs tajā glabāto darbu skaits nav zināms, un vērtējumi avotos būtiski atšķiras. Bibliotēka un ar to saistītās institūcijas pastāvēja vairākus gadsimtus, taču to darbība politisku un militāru notikumu rezultātā apsīka. Nav drošu pierādījumu par vienu vienīgu iznīcināšanas brīdi; drīzāk tiek uzskatīts, ka jārunā par vairākiem postījumu un norieta posmiem, turklāt avoti atšķir Karalisko bibliotēku un meitas bibliotēku Serapejā, kuru liktenis bija atšķirīgs.

## Dibināšana un vēsturiskais konteksts
Aleksandrijas bibliotēkas dibināšana bija cieši saistīta ar hellēnisma laikmeta politiskajām pārmaiņām pēc Aleksandra Lielā nāves 323. gadā p.m.ē. Viņa impērija sašķēlās diadohu cīņās, un Ēģipti savā pārvaldē ieguva Ptolemajs I Soters, nodibinot Ptolemaju dinastiju. Jaunā valdnieku dinastija veidoja Aleksandriju ne vien par administratīvu un tirdzniecības centru, bet arī par grieķu kultūras un zinātnes balstu, prestiža un intelektuālās autoritātes jomā konkurējot ar citām hellēnisma valstīm. Šīs kultūrpolitikas ietvaros tika izveidots Aleksandrijas muzejs (*Mouseion*) — pētniecības un mācību institūts, kas atradās karaļa pils kompleksa teritorijā un pulcēja zinātniekus, dzejniekus un filozofus. Bibliotēka bija cieši saistīta ar muzeju un funkcionēja kā tā sastāvdaļa vai paralēla institūcija, nodrošinot pētniekiem piekļuvi plašam tekstu krājumam. Tā kalpoja gan zinātniskai pētniecībai, gan valdnieku ideoloģiskajam prestižam.

Par konkrēto dibinātāju pastāv zināma nenoteiktība. Tradicionāli iniciatīva tiek piedēvēta Ptolemajam I (iespējams, ap 295. gadu p.m.ē., un dažos avotos minēta sadarbība ar Dēmetriju no Faleras), savukārt bibliotēkas organizatoriskā nostiprināšana un paplašināšana, visticamāk, notika viņa pēcteča Ptolemaja II Filadelfa valdīšanas laikā 3. gadsimtā p.m.ē. Līdz ar to bibliotēkas izveide jāuztver kā pakāpenisks process agrīno Ptolemaju valdīšanas periodā, kurā savijās politiskās ambīcijas un hellēnisma laikmeta intelektuālie ideāli.

## Organizācija un darbība
Aleksandrijas bibliotēka darbojās kā institucionāli organizēta zināšanu krātuve, kas bija cieši saistīta ar Aleksandrijas muzeju (*Mouseion*) — hellēnisma laikmeta pētniecības un mācību centru. Tā atradās valdnieka pils kompleksa teritorijā netālu no ostas un bija tiešā Ptolemaju valdnieku pārraudzībā un aizbildniecībā. Bibliotēkas pārvaldību vadīja galvenais bibliotekārs, parasti ievērojams zinātnieks, kura pienākumos ietilpa krājuma organizēšana, tekstu rediģēšana un filoloģiska analīze. Pieaugot krājumam, līdzās sākotnējai Karaliskajai bibliotēkai tika izveidota arī papildu krātuve Serapejā (*Serapeum*), kur izvietoja daļu no tekstiem. Bibliotēka bija iecerēta kā universāla zināšanu krātuve ar mērķi apkopot pēc iespējas plašāku grieķu valodā sarakstīto darbu kopumu, kā arī citu kultūru tekstus, tostarp to tulkojumus grieķu valodā.

Krājumu papildināšanai tika izmantotas dažādas metodes. Ptolemaju valdnieki aktīvi iegādājās manuskriptus nozīmīgos grāmatu tirgos, piemēram, Atēnās un Rodā, kā arī iepirka privātas kolekcijas. Tradīcijā bieži minēta arī kuģu pārmeklēšana Aleksandrijas ostā, kur atrastie teksti tika nogādāti bibliotēkā pārrakstīšanai, un dažos gadījumos oriģināli tika paturēti, īpašniekiem izsniedzot kopijas. Tāpat tika iegādātas viena un tā paša darba vairākas versijas, lai nodrošinātu salīdzinošu filoloģisku izpēti. Nozīmīga vieta bibliotēkas darbībā bija tekstu sistematizācijai un kataloģizācijai. Par katru darbu tika reģistrēta pamatinformācija — autors, nosaukums, izcelsme, apjoms un citi dati. Īpaši nozīmīgs bija Kallimaha no Kirēnas sastādītais daudzsējumu bibliogrāfiskais darbs *[[Pinakes]]* (“Tabulas”), kas, iespējams, sastāvēja no aptuveni 120 sējumiem. Tajā autori un darbi tika klasificēti pa nozarēm, piemēram, retorikā, prozā, traģēdijā, komēdijā, vēsturē, medicīnā, matemātikā un dabaszinātnēs, sniedzot arī biogrāfisku un bibliogrāfisku informāciju. Šī sistemātiskā pieeja tiek uzskatīta par vienu no agrīnākajiem zinātniskās bibliogrāfijas un kataloģizācijas piemēriem, kas ietekmēja vēlākās bibliotēku un informācijas pārvaldības tradīcijas.

## Atsauces

## Ārējās saites