open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
2025. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona

**Latvijas futbola Virslīgas 2025. gada sezona**, sponsorēšanas nolūkos pazīstama kā **"TonyBet Virslīga"**, bija 51. Virslīgas sezona. Šajā sezonā virslīgā piedalījās 10 komandas. Sezona sākās 5. martā un noslēdzās 9. novembrī. Pārspēles par vietu Virslīgā notiks 20. un 23. novembrī.

Par Virslīgas čempioniem ceturto reizi kļuva Riga FC futbolisti. Komanda titulu nodrošināja  divas kārtas pirms turnīra noslēguma.

## Komandas

### Komandu izmaiņas
*  Valmiera FC (netika piešķirta licence)
*  SK Super Nova (uzvarēja 2024. gada Nākotnes līgā)

### Komandu pārstāvētās pilsētas

### Stadioni un personāls

### Treneru maiņas

## Norise

### Turnīra tabula

### Pārspēles par vietu Virslīgā
Pārspēlēs par vietu nākamās sezonas Virslīgā tikās Virslīgas 9. vietas ieguvēji FK Grobiņa un Nākotnes līgas 2. vietas ieguvēji JDFS Alberts. Divu spēļu summā ar 1:0 uzvarēja FK Grobiņa  un saglabāja vietu Virslīgā.

----

### Labākie vārtu guvēji

## Skatīt arī
* 2025. gada Latvijas Kauss futbolā
* 2025. gada Latvijas futbola 1. līgas sezona
* 2025. gada Latvijas Superkauss futbolā

## Atsauces

## Ārējās saites
* 2025. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona
Monētu iela

**Monētu iela** var būt:

* Monētu iela — iela Rīgā;
* Monētu iela — iela Garkalnes pagasta Garkalnē;
* Monētu iela — iela Olaines pagasta Medemciemā.

## Skatīt arī
* Mazā Monētu iela
Kromaņonieši

thumb|Kromaņonas cilvēka galvaskauss
**Kromaņonieši** jeb **Kromaņonas cilvēki** () bija agrīni cilvēki, kuri Eiropā parādījās apmēram pirms  gadu. Viņi tiek uzskatīti par tiešajiem mūsdienu cilvēku (*Homo sapiens*) priekštečiem un bija pirmie cilvēki, kuri apdzīvoja kontinentu pēc neandertāliešiem. Ģenētiskajos pētījumos kromaņoniešus mūsdienās dēvē par Rietumu medniekiem-vācējiem, un viņu gēnu varianti visvairāk ietekmējuši mūsdienu Ziemeļeiropas iedzīvotājus.

Kromaņonieši Eiropā ieradās neandertāliešu pastāvēšanas laikā, laika gaitā tos aizvietojot. Ap  gadu pirms mūsu ēras, sākoties neolītam, kromaņonieši saplūda ar jaunajām zemkopju sabiedrībām, kas ienāca no Tuvo Austrumu reģiona un ieviesa lauksaimniecību, mājlopu turēšanu un pastāvīgus ciematus.

## Etimoloģija
Nosaukums “kromaņonieši” cēlies no Kromaņonas alas (franču: *Cro-Magnon*) Francijā, kur 1868. gadā tika atrasti pirmie šāda tipa cilvēku fosilie kauli.

## Raksturojums
Kromaņonieši bija fiziski līdzīgi mūsdienu cilvēkiem — tiem bija augsts pieres kauls, izteikts zods un smadzeņu tilpums aptuveni 1600 cm³, kas ir līdzīgs vai pat nedaudz lielāks nekā mūsdienu cilvēkam. Viņi bija prasmīgi mednieki un vācēji, kā arī radīja sarežģītus darbarīkus no akmens, kaula un ragiem.

Kromaņonieši bija arī mākslas radītāji — viņu kultūrai raksturīgi alu gleznojumi, gravējumi un figūriņas, piemēram, "Veneras" statuetes.

Šī cilvēku grupa ir saistīta ar augsti attīstītu paleolīta kultūru, piemēram, ar orinjakas, gravetiešu un madlēniešu kultūrām. Viņu sabiedrība liecina par noteiktu sociālo organizāciju, iespējamu reliģisku pārliecību un rūpēm par kopienas locekļiem, kā to apliecina, piemēram, apbedījumi ar kapu piedevām.

## Pēcteči
Arheoloģiskajos izrakumos atrasto mezolīta Latvijas iedzīvotāju kaulos atrastās genoma paliekas liecina par viņu radniecību ar Rietumu medniekiem-vācējiem (, agrāk dēvētiem par kromaņoniešiem), kas jau vairākus gadu tūkstošus bija apdzīvojuši lielu Eiropas daļu.  Agrīnā neolīta laikmetā (4.—3. gadu tk. p.m.ē.) no tās attīstījās Narvas kultūra, pie kuras piederēja Osas un Ičas apmetnes iedzīvotāji Lubāna līdzenumā. Jaunākie pētījumi atklājuši, ka tagadējiem Baltijas valstu pamatiedzīvotājiem konstatējama lielāka ģenētiskā līdzība ar Rietumu medniekiem-vācējiem (WHG) nekā jebkurai citai mūsdienu Eiropas populācijai, kas liecina, ka Baltijas austrumu krasta purvainajā apvidū patvērušies senākie Eiropas iedzīvotāji un vēlāko laikmetu ieceļotāju ģenētiskā ietekme ir bijusi mazāka nekā citās Eiropas daļās.
Aptuveni 3900 gadus p.m.ē. Latvijā ienāca Ķemmes-bedrīšu keramikas kultūrai piederīgas ciltis, kas ģenētiski bija radniecīgas gan Rietumu, gan Austrumu medniekiem-vācējiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
Mošošana

**Mošošana** (zināma arī kā **mošings** vai **trakdancis**) ir ekstrēms dejošanas stils, kurā dalībnieki spiežas vai saduras viens ar otru.

Mošošana parasti notiek dzīvās mūzikas koncertos, īpaši tādos, kuros tiek izpildīta agresīva mūzika, piemēram, pankroks, smagais metāls vai metālkors. Tā norisinās speciālā zonā pie skatuves, ko sauc par mošpitu, un tajā piedalās daļa koncerta apmeklētāju.

Lai arī šis dejošanas stils ārēji ir agresīvs, tas nav apzināti vardarbīgs — tā mērķis ir enerģijas izlāde, nevis citu ievainošana. Mošošanā ir pieņemta savstarpēja cieņa — dalībnieki viens otram palīdz, ja kāds pakrīt vai tiek nejauši savainots.

## Atsauces
Strādājošais cilvēks

thumb|''Homo ergaster'' galvaskauss
***Homo ergaster*** ir sena, izmirusi cilvēku (Homo) suga, kas dzīvoja Āfrikā aptuveni pirms 1,9 līdz 1,4 miljoniem gadu un tiek uzskatīta par vienu no svarīgākajiem posmiem cilvēka evolūcijā. Nosaukums *ergaster* nozīmē “strādnieks”, un to suga ieguva, balstoties uz pierādījumiem par agrīnām, attīstītākām akmens darbarīku tehnoloģijām, salīdzinot ar iepriekšējiem Homo habilis pārstāvjiem. Šī suga tika aprakstīta 1975. gadā, un tās pazīstamākais fosilais pārstāvis ir t.s. “Turkanas zēns” – gandrīz pilnīgs skelets, kas atrasts Kenijā.

Morfoloģiski *Homo ergaster* ir solis tuvāk mūsdienu cilvēkiem: tam bija slaidāks, augumā garāks ķermenis (līdz 180 cm), ilgākas kājas, īsākas rokas, efektīvāks divkājains gājiens un samazināta ķermeņa apmatojuma iespējamība – tas liecina par pielāgošanos dzīvei atklātā, sausākā vidē, piemēram, savannā. Smadzeņu tilpums sasniedza 600–900 cm³, kas ir lielāks nekā ''Homo habilis'', bet vēl zemāks nekā vēlākajiem *[[Homo erectus]]* un *[[Homo sapiens]]*.

Sejas struktūra bija mazāk izvirzīta, ar mazāk izteiktām uzacu arkām un mazākiem zobiem, kas norāda uz diētas un ēšanas paradumu izmaiņām. 

Zinātnē pastāv diskusijas par Homo ergaster statusu: daži pētnieki to uzskata par agrīnu Āfrikas formu ''Homo erectus'', bet citi – par atsevišķu sugu. Atšķirībā no Āzijas *Homo erectus*, *Homo ergaster* parasti tiek attēlots kā ar smalkāku skeletu, mazāk robustu galvaskausu un lielāku kultūras attīstību.

Evolūcijas ziņā *Homo ergaster* bieži tiek uzskatīts par potenciālo priekšteci ne tikai *Homo erectus*, bet arī *[[Homo heidelbergensis]]* un galu galā *Homo sapiens*. Tā izplatība, fizioloģiskā uzbūve un rīku lietojums liecina, ka šī suga bija viens no pirmajiem cilvēkiem, kas pilnībā pārstāv moderno cilvēku dzīvesveida un uzvedības pamatformas.

## Ārējās saites
Polidaktilija

thumb|Kreisās rokas polidaktilija
**Polidaktilija** ir iedzimts roku vai kāju attīstības traucējums, kad cilvēkam ir vairāk nekā pieci pirksti uz vienas ekstremitātes. Termins nāk no grieķu valodas vārdiem *poly* – "daudz" un *daktylos* – "pirksts". Šis stāvoklis var būt kā atsevišķs gadījums vai arī daļa no kāda ģenētiska sindroma. 

Polidaktiliju iedala trīs galvenajos tipos: pretradzinieku (ja papildus pirksts atrodas pie īkšķa), centrālo (papildus pirksts ir starp vidējiem pirkstiem) un pēcradzinieku (papildus pirksts atrodas pie mazā pirksta). Visbiežāk sastopama ir pēcradzinieku forma, kas parasti tiek pārmantota autosomāli dominantā veidā – tas nozīmē, ka pietiek ar vienu mutētu gēna kopiju no viena vecāka, lai izpaustos šis stāvoklis. 

Papildus pirksti var būt pilnībā attīstīti un funkcionējoši, taču biežāk tie ir mazāki, nepilnīgi veidoti un bez muskuļiem vai kauliem. Diagnozi parasti nosaka jaundzimušā vecumā, un ārstēšana visbiežāk ietver ķirurģisku noņemšanu, īpaši gadījumos, kad papildu pirksti traucē normālai funkcijai vai rada estētisku diskomfortu.

Polidaktilija var būt arī dažu sindromu, piemēram, Lorenca-Mūna sindroma vai Elisa van Krevelda sindroma, sastāvdaļa, tādēļ šādos gadījumos nepieciešama papildu ģenētiskā izmeklēšana un novērošana.

## Ārējās saites
Rūdolfa cilvēks

thumb|Rūdolfa cilvēka galvaskauss
***Homo rudolfensis*** ir viena no agrīnākajām zināmajām cilvēku (*Homo*) ģints sugām, kas dzīvoja aptuveni pirms 2,4 līdz 1,9 miljoniem gadu Austrumāfrikā. Šī suga tika oficiāli nosaukta 1986. gadā, balstoties uz galvaskausa fosiliju (KNM-ER 1470), kas tika atrasta pie Rūdolfa ezera (tagad Turkanas ezers) Kenijā 1972. gadā. Nosaukums “*rudolfensis*” attiecas tieši uz šo ģeogrāfisko reģionu.

*Homo rudolfensis* taksonomiskais statuss zinātnē joprojām ir diskutabls, jo atšķirības starp to un citiem agrīniem *Homo* pārstāvjiem, īpaši *[[Prasmīgais cilvēks|Homo habilis]]*, ir nelielas un dažkārt nepārliecinošas. Daži pētnieki uzskata, ka Homo rudolfensis varētu būt *Homo habilis* variācija, bet citi to uzskata par atsevišķu sugu.

Šī suga raksturojas ar vairākām pazīmēm, kas to atšķir no pārējiem agrīnajiem Homo pārstāvjiem: lielāku smadzeņu tilpumu (tiek lēsts ap 700–750 cm³), plakanāku un platāku seju, mazāku sejas prognatismu (izvirzījumu), kā arī lielākām dzerokļiem un platāku žokli. Šīs pazīmes dažos aspektos ir līdzīgākas australopiteku morfoloģijai, bet smadzeņu tilpuma un galvaskausa formas ziņā tuvākas *Homo* attīstības virzienam.

Par *Homo rudolfensis* uzvedību, tehnoloģijām un kultūru trūkst tiešu pierādījumu, tomēr, tāpat kā *Homo habilis*, arī šī suga, iespējams, izmantoja vienkāršus akmens darbarīkus, kas saistīti ar Olduvajas (*Oldowan*) kultūru.

## Ārējās saites
Homo gautengensis

thumb|''Homo gautengensis'' galvaskauss
***Homo gautengensis*** ir izmirusi cilvēkveidīgo suga, kas dzīvoja Dienvidāfrikas reģionā pirms aptuveni 1,8 līdz 2 miljoniem gadu un tika nosaukta 2010. gadā, balstoties uz galvaskausa un žokļa fosilijām, lai gan daļa pētnieku šo klasifikāciju neatzīst un uzskata, ka atradumi pieder citām agrīnajām *[[Cilvēki|Homo]]* sugām, piemēram, *[[Prasmīgais cilvēks|Homo habilis]]* vai *[[Stāvus pacēlies cilvēks|Homo erectus]]*.

Nosaukums "*gautengensis*" cēlies no Hautenas provinces Dienvidāfrikā, kur šīs fosilijas tika atrastas.

Fosiliju izpēti un sugas definēšanu veica antropologs Darrels R. J. Franzons, kurš ierosināja, ka šie atradumi pārstāv atsevišķu un agrīnu Homo sugu, kas evolucionāri pastāvēja līdztekus citām pazīstamākām sugām, piemēram, ''Homo rudolfensis'' un *[[Stāvus pacēlies cilvēks|Homo erectus]]*. *Homo gautengensis*, iespējams, bija salīdzinoši neliels, ar smadzeņu tilpumu aptuveni 500—600 kubikcentimetri, kas ir līdzīgi kā *Homo habilis*.

## Ārējās saites
Pozitīvā diskriminācija

**Pozitīvā diskriminācija** (angļu: *positive discrimination* / *affirmative action*) ir sociālās politikas princips, kura mērķis ir izlīdzināt vēsturiski pastāvējušu vai pastāvošu nevienlīdzību, nodrošinot priekšrocības vai atbalstu noteiktām sabiedrības grupām, kas iepriekš bijušas pakļautas diskriminācijai. Šīs grupas var ietvert minoritātes pēc etniskās, rasu, dzimuma, sociālās izcelsmes vai citiem identitātes aspektiem.

Pozitīvā diskriminācija izpaužas kā īpašu kvotu, prioritāras piekļuves, finansiāla atbalsta vai citu priekšrocību piešķiršana noteiktām grupām izglītībā, nodarbinātībā, valsts pārvaldē un citās jomās. Šīs politikas deklarētais mērķis nav radīt jaunu nevienlīdzību, bet gan kompensēt vēsturiskas netaisnības un veicināt vienlīdzīgas iespējas visiem sabiedrības locekļiem.

Piemēram, daudzās valstīs augstskolām ir atļauts piešķirt priekšrocības studentiem no nepietiekami pārstāvētām etniskajām grupām; uzņēmumos vai valsts institūcijās var noteikt dzimumu līdzsvara kvotas vadības amatos vai valsts iepirkumos var dot priekšrocības uzņēmumiem, kurus vada minoritāšu pārstāvji.

Pozitīvā diskriminācija ir pretrunīgi vērtēts jautājums. Tās atbalstītāji uzsver, ka bez šādiem pasākumiem nav iespējams panākt reālu vienlīdzību sabiedrībā, jo formāla vienlīdzība bieži nenozīmē faktisku iespēju vienlīdzību. Savukārt kritiķi apgalvo, ka pozitīvā diskriminācija pati par sevi radot jaunu netaisnību, diskriminējot indivīdus no tradicionāli privileģētām grupām neatkarīgi no viņu personīgajiem nopelniem vai situācijas.

Mūsdienu demokrātiskajās valstīs pozitīvā diskriminācija tiek izmantota kā pagaidu instruments, lai uzlabotu iekļaušanu, mazinātu strukturālo nevienlīdzību un veicinātu sociālo saliedētību. Tomēr tās piemērošanai bieži nepieciešams līdzsvars starp individuālajām tiesībām un kolektīvā taisnīguma ideāliem, par kura atrašanās vietu turpinās asi strīdi.

## Ārējās saites
Dzintaru iela (Daugavpils)

**Dzintaru iela** ir iela Daugavpilī, viena no Jauno Stropu galvenām ielām. Dzintaru iela sākas krustojumā ar Abavas ielu, ved galvenokārt ziemeļu virzienā un beidzas pie Mazo Stropu robežas, krustojumā ar bezvārda meža ceļu, kas savienojas ar 
Krimuldas un Dāliju ielu. Dzintaru ielā ir savrupmāju apbūve, kā arī daudz neapbūvētu, ar mežu aizaugušu zemesgabalu.

Dzintaru ielas garums ir 2480 metri, visā garumā tā klāta ar asfalta segumu. Satiksmes kustība norit abos virzienos, pa vienu joslu katrā virzienā.
Sabiedriskais transports pa Dzintaru ielu nekursē, bet ielas sākumā atrodas 3. un 5. tramvaju pietura "Stropu ezers", kā arī ielas galā ir 3. autobusa galapunkts "Dārzkopju kooperatīvs".

Dzintaru iela izveidota 20. gadsimta pirmajā pusē Stropu vasarnīcu ciematā. Sākumā tās nosaukums bija **2. līnija**, bet  ielai piešķirts tagadējais nosaukums, kas vairs nav mainījies.

## Ielu savienojumi
Dzintaru iela ir savienota ar šādām ielām:
* Atpūtas iela (ielas turpinājums)
* Abavas iela
* Vaiņodes iela
* Sabiles iela (T veida krustojums)
* Baldones iela
* Bernātu iela
* Līgatnes iela (T veida krustojums)
* Durbes iela (T veida krustojums)
* Ogres iela
* Alūksnes iela
* Kokneses iela (T veida krustojums)
* Dāliju iela (savienojums ar bezvārda ceļu)
* Asteru iela (savienojums ar bezvārda ceļu)
* Krimuldas iela (savienojums ar bezvārda ceļu)

## Atsauces
Senā baznīcslāvu valoda

**Senā baznīcslāvu valoda** () ir pirmā rakstītā slāvu valoda, kuru 9. gadsimta vidū izveidoja svētie Kirils un Metodijs ar mērķi tulkot kristīgo literatūru Lielmorāvijas slāviem. Tās pamatā bija slāvu dialekts, kas tika runāts Soluņas, mūsdienu Saloniku, apkārtnē, kur dzīvoja grieķu un slāvu ciltis. Valoda tika izstrādāta kā misijas rīks kristietības izplatīšanai, īpaši caur Bībeles un liturģisko tekstu tulkojumiem, un tai tika radīts arī īpašs alfabēts — glagolica, vēlāk arī kirilica, kas kļuva par pamatu vairākām slāvu rakstības sistēmām. Senā baznīcslāvu valoda ieņēma centrālu vietu pareizticīgās un daļēji arī katoļu baznīcas liturģijā, kļūstot par baznīcas valodu daudzām slāvu tautām. Tā būtiski ietekmēja slāvu literāro valodu attīstību, tostarp bulgāru, serbu, krievu un citās viduslaiku tradīcijās, un līdz mūsdienām ir saglabājusies baznīcslāvu valodas formā pareizticīgo liturģiskajā praksē.

## Atsauces

## Ārējās saites
Tomijs Flenegens

**Tomass Flenegens** (; dzimis ) ir skotu teātra un kino aktieris.

Vislabāk pazīstams kā Filips "Čibs" Telfords FX krimināldrāmas televīzijas seriālā "Anarhijas dēli" (*Sons of Anarchy*, 2008—2014) un tā atvasinājumā *[[Mayans M.C.]]* (2019), Cicerons filmā "Gladiators" (2000), Morisons filmā "Drošsirdis" (1995), tulks filmā "Galaktikas sargi: 2. daļa" (2017) un Viljamsons filmā *[[All About the Benjamins]]* (2002). Vēl filmējās HBO seriāla "Pūķa nams" 3. sezonā Roderika Dastina lomā.

## Biogrāfija
Tomijs Flenegens ir dzimis Skotijā un ir trešais no četriem bērniem savā ģimenē. Kad Flenegenam bija seši gadi, viņa tēvs pameta ģimeni.

Jaunībā Tomijs strādāja par mākslinieku, dekoratoru un diskžokeju. Strādājot par diskžokeju, Tomijs ieguva savas slavenās rētas uz sejas. Netālu no ieejas krogā, kur viņam bija jāstrādā vakarā, viņam uzbruka laupītāji, kuri pieprasīja viņam atdot mēteli un mūzikas ierakstus. Uzbrukuma rezultātā viņam tika izkropļota seja, vaigos tika atstātas grieztas brūces (skat. "Glāzgovas smaids"). Pēc uzbrukuma Tomijs bija dziļi nomākts un ticēja, ka vairs nekad nespēs dzīvot tālāk kvalitatīvu dzīvi. Aptuveni tajā pašā laikā viņa draugi Roberts un Karolīna Kārlaili ieteica viņam izmēģināt spēkus aktiermākslā. Tomijs pievienojās teātrim *Raindog Theatre*, kur viņš strādāja apmēram trīs gadus, kuru laikā viņš sāka darboties arī televīzijā. 1995. gadā viņš filmējās otrā plāna lomā Mela Gibsona filmā "Drošsirdis".

Jaunībā iegūtās rētas netraucēja Flenegenam kļūt par aktieri; gluži pretēji, tie padarīja viņu atpazīstamāku filmās tēlos kurus viņš iemiesoja.

2012. gada sākumā Flenegenam un viņa sievai Dinai Livingstonai piedzima meita.

## Atsauces

## Ārējās saites
Staņislavs Boklans

**Staņislavs Boklans** (; dzimis ) ir ukraiņu teātra un kino aktieris. Atveidojis nozīmīgas lomas tādās filmās kā *[[Povodyr]]* (*Поводир*, 2013), "Kauja par Sevastopoli" (*Незламна*, 2015), "Tautas kalps" (*Слуга народу 2*, 2016) un televīzijas seriālā "Tautas kalps" (2015—2019).

## Dzīvesgājums
Staņislavs Boklans dzimis  Brusiļivā, Žitomiras apgabalā, Padomju Savienībā. Boklana ģimene no Brusiļivas pārcēlās uz Kijivu, kur viņš pavadīja lielāko daļu savas bērnības. Pēc skolas beigšanas Boklans strādāja rūpnīcā *Kristall*.

Boklans sākotnēji neizturēja iestājeksāmenus, kad pirmo reizi pieteicās Kijivas Nacionālajā I. K. Karpenko-Karija teātra, kino un televīzijas universitātē, taču viņam ieteica atgriezties nākamgad. 1984. gadā viņš absolvēja universitāti.

### Karjera
Pēc absolvēšanas Boklans pārcēlās uz Mariupoli un pievienojās Doneckas Krievu drāmas teātrim, kurā viņš darbojās 10 gadus no 1984. līdz 1994. gadam. Teātrī viņš gan spēlēja vairākas lomas, gan rakstīja dziesmas izrādēm. 1994. gadā Boklans pievienojās Kijivas akadēmiskajam Jauniešu teātrim, kurā darbojās līdz 2020. gada sākumam, pēc kā pārtrauca darba attiecības nezināmu iemeslu dēļ.

2013. gadā atveidoja aklo kobzaru Ivanu Kočergu filmā *[[Povodyr]]* (*Поводир*), filma tika izvēlēta kā Ukrainas kandidāts 87. Kinoakadēmijas balvai kategorijas "Labākā filma svešvalodā" atlasē, tomēr tā netika nominēta. Neskatoties uz to, par šo lomu Boklans saņēma balvu kā labākais aktieris Odesas Starptautiskajā kinofestivālā. 2015. gadā viņš atveidoja Ukrainas premjerministru Juriju Čuiko *[[Kvartal 95 Studio]]* veidotajā seriālā "Tautas kalps", turpinot šo lomu visās trīs seriāla sezonās. 2015. gadā viņš atveidoja majores Ļudmilas Pavličenko tēva lomu filmā "Kauja par Sevastopoli" (*Незламна*).

## Personīgā dzīve
Staņislavam ir viens jaunāks brālis Mikola Boklans, kurš arī ir aktieris. Strādājot Kijivas akadēmiskajā jauniešu teātrī Boklans iepazinās ar Nataļju Kļeņinu, kuru vēlāk apprecēja.

## Atsauces

## Ārējās saites
Idiofons

thumb|Zvanu plākšņu komplekts, skaņu diapazons C2—E4, sitamais idiofons (spēlē ar polsterētiem āmuriem).
thumb|225x225px| Klaves (priekšplānā), sitamais idiofons
**Idiofons** ir jebkurš mūzikas instruments, kas rada skaņu galvenokārt ar paša instrumenta vibrāciju, neizmantojot gaisa plūsmu (kā aerofonos), stīgas (hordofonus), membrānas (membrānofonus) vai elektrību (elektrofonus). Tā ir pirmā no četrām galvenajām nodaļām oriģinālajā Hornbostela-Zaksa mūzikas instrumentu klasifikācijas sistēmā. Viktora-Šarla Mahiljona agrīnā klasifikācija šo instrumentu grupu sauca *par autofoniem*.

Pēc Zaksa definīcijas, idiofoni ir instrumenti, kas izgatavoti no dabiski skanošiem materiāliem, kuriem nav nepieciešama papildu nospriegošana, kā tas ir stīgām un bungu apvalkiem.

## Etimoloģija
Vārds ir no sengrieķu valodas, *idio-* ("savs, personisks" vai "atšķirīgs") un *-phone* ("balss, skaņa") kombinācija.

## Kategorijas
Lielākā daļa sitamo instrumentu, kas nav bungas, ir idiofoni. Hornbostels-Zakss iedala idiofonus četrās galvenajās apakškategorijās. Pirmais iedalījums ir trieciena idiofoni. Tas ietver lielāko daļu Rietumos pazīstamo sitamo instrumentu, kas nav bungas. Visizplatītākie ir sitiena idiofoni jeb satricinājuma idiofoni, kam liek vibrēt, tos sitot vai nu tieši ar nūju vai roku (piemēram, zvanga, trīsstūris vai marimba), vai netieši, ar skrāpējošām vai kratošām kustībām (piemēram, marakass). Dažādu veidu zvani ietilpst abās kategorijās.

Pārējās trīs apakšnodaļas ir retākas. Tie ir raustāmie idiofoni, piemēram, vargāns; pūšamie idiofoni, kuru piemēru ir ļoti maz; un berzes idiofoni, piemēram, fonogrāfs.

Citās klasifikācijās tiek izmantotas sešas galvenās apakškategorijas.

* Satricinājuma idiofoni ir instrumenti, kas rada skaņu, atsitoties viens pret otru.
* Sitamie idiofoni rada skaņu, trāpot tiem ar nevibrējošu svešķermeņi.
* Grabošie idiofoni tiek kratīti.
* Skrāpējamie idiofoni ir instrumenti, kurus skrāpē ar kociņu vai citiem svešķermeņiem, lai radītu skaņu.
* Raustāmie idiofoni rada skaņu, izraustot elastīgu mēlīti no instrumenta iekšpuses.
* Berzējamie idiofoni tiek berzēti, lai palielinātu vibrāciju un skaņas intensitāti.

## Izskats
Lielākā daļa idiofonu ir izgatavoti no stikla, metāla, keramikas un koka. Orķestrī tos uzskata par sitaminstrumentu sekcijas daļu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Egīls Hermanovskis

**Egīls Hermanovskis** (1918—1992) bija latviešu arhitekts un gleznotājs.

## Dzīvesgājums
thumb|200px|Filmas "Zvejnieka dēls" plakāts
Dzimis 1918. gada 13. martā Vīlandē inženiera Georga Teodora Hermanovska un viņa sievas Paulīnes, dzimušas Milleres, ģimenē. Tēvs Teodors Hermanovskis bija pirmās Latvijas Pagaidu valdības Satiksmes un darbu ministrs. Brāļi Askolds (sportists, 1912—1967), Gunārs (gleznotājs, 1914—1969) un Vidvars (arhitekts, 1922—1990) Hermanovski.

Mācījās Vilhelma Purvīša un Berkovica mākslas klasē Rīgā, tad studēja Latvijas Universitātes Arhitektūras fakultātē (1938—1944) un Štutgartes Tehniskajā augstskolā. Darināja plakātu mākslas filmai "Zvejnieka dēls". Bija Latvijas meistars slalomā (1940).

Pēc Latvijas okupācijas 1941. gadā Hermanovskis bija žurnāla "Atpūta" ilustrāciju nodaļas vadītājs, vācu okupācijas laikā viņu ieslodzīja Salaspils koncentrācijas nometnē.
1944. gada rudenī viņš devās bēgļu gaitās uz Vāciju. 1947. gadā izceļoja uz ASV, kur turpināja arhitekta darbu, izveidoja savu arhitekta biroju *Studio H. Gallery*, plānoja biroju celtnes, restorānus, klubus un modernas dzīvojamās mājas.
Miris 1992. gada 7. augustā Ņujorkā.

## Darbi
* *101 Original Award Homes & Innovations* (1982).

## Atsauces
Gvavjare

**Gvavjare** () ir upe Dienvidamerikas ziemeļos, Orinoko kreisā krasta pieteka Kolumbijā. Sākas Austrumkordiljeras priekškalnēs, satekot Gvajabero un Ariari upēm. Plūst austrumu virzienā pa Ljanosu līdzenumu un ieplūst Orinoko pie Sanfernando de Atabapo. Upju sateces vietā Gvavjare pārspēj Orinoko gan pēc garuma, gan pēc ūdens caurplūdes un uzskatāma hidroloģiski par Orinoko galveno augšteci. Pašas Gvavjares garums ir , bet kopā ar augšteci Gvajabero — . Lielākā pieteka ir Inirida. Lielākās pilsētas krastos ir Sanhosē de Gvavjare pie satekas un Inirida augšpus ietekas. Kuģojama 630 km garumā.

## Atsauces

## Ārējās saites
Hornbostela-Zaksa mūzikas instrumentu klasifikācija

**Hornbostela—Zaksa mūzikas instrumentu klasifikācija** ir plaši izmantota mūzikas instrumentu klasifikācijas sistēma, ko 1914. gadā izstrādāja vācu muzikologi Ēriks Morics fon Hornbostels (*Erich Moritz von Hornbostel*) un Kurts Zakss (*Curt Sachs*). Šī sistēma ir īpaši nozīmīga etnomuzikoloģijā un organoloģijā (zinātnē par mūzikas instrumentiem), jo tā ļauj klasificēt mūzikas instrumentus pēc to skaņas radīšanas principa, neatkarīgi no kultūras vai ģeogrāfiskā konteksta. Dažādi autori to vairāk vai mazāk modificējuši savām vajadzībām.

## Vēsturiskais konteksts
Hornbostela—Zaksa sistēma balstās uz 19. gadsimta beigās izstrādāto Viktora-Šarla Mahillona (*Victor-Charles Mahillon*) klasifikāciju, kurā instrumenti tika iedalīti četrās grupās: stīgu instrumenti,, membrānas instrumenti, aerofoni un idiofons. Hornbostels un Zakss šo sistēmu paplašināja, lai tā aptvertu instrumentus no visām pasaules kultūrām, un 1940. gadā pievienoja piekto kategoriju — elektrofonus.

## Galvenās kategorijas

# Idiofoni (1): Instrumenti, kuros skaņa rodas, vibrējot pašam instrumentam, piemēram, trijstūris, zvani, ksilofons.
# Membranofoni (2): Instrumenti, kuros skaņu rada vibrējoša membrāna, piemēram, bungas, timpāni.
# Kordofoni (3): Instrumenti ar stīgām, kuru vibrācija rada skaņu, piemēram, vijole, ģitāra, klavieres.
# Aerofoni (4): Instrumenti, kuros skaņu rada vibrējoša gaisa kolonna, piemēram, flauta, trompete, ērģeles.
# Elektrofoni (5): Instrumenti, kuros skaņu rada elektriskie vai elektroniskie komponenti, piemēram, teremīns, sintezators.

## Klasifikācijas struktūra
Sistēma izmanto hierarhisku decimāldaļskaitļu struktūru, līdzīgi kā Divija decimālā klasifikācija bibliotēkās. Katram instrumentam tiek piešķirts unikāls numurs, kas atspoguļo tā skaņas ražošanas mehānismu un konstrukciju. Piemēram, ksilofons tiek klasificēts kā 111.212, kur:

* 1: Idiofoni
* 11: Tiešie idiofoni
* 111: Perkusijas idiofoni
* 111.2: Plātnes
* 111.21: Komplekti
* 111.212: Ksilofoni

Šāda detalizēta numerācija ļauj precīzi identificēt instrumentu tipu un tā īpašības.

### Sufiksi un kompozītie instrumenti
Papildus galvenajam klasifikācijas numuram var tikt pievienoti sufiksi, kas norāda uz specifiskām instrumenta īpašībām:

* 8: Instrumentam ir klaviatūra
* 9: Instruments tiek darbināts mehāniski

Turklāt ir iespējams klasificēt kompozītos instrumentus, kas apvieno vairākus skaņas ražošanas mehānismus, piemēram, tamburīns, kas ir gan idiofons, gan membranofons.

## Mūsdienu pielietojums
Hornbostela—Zaksa klasifikācija joprojām ir standarts mūzikas instrumentu klasifikācijā, īpaši etnomuzikoloģijā un muzeoloģijā. Tā tiek izmantota mūzikas instrumentu katalogos, akadēmiskajos pētījumos un digitālajās datubāzēs. Sistēma ir pielāgota un papildināta, lai atspoguļotu jaunu instrumentu attīstību un tehnoloģiskās inovācijas.

## Atsauces

## Ārējās saites

* 1914. gada sistēma
Popija

**Morija Roza Pereira** (; dzimusi ), labāk pazīstama kā ***Poppy*** (agrāk&nbsp;— ***That Poppy***), ir amerikāņu dziedātāja, dziesmu autore un *YouTube* personība. Sākotnēji ieguva atpazīstamību ar sirreāliem performances mākslas videoklipiem platformā *[[YouTube]]*, kuros atveidoja neparastu androīda tēlu, ironiski komentējot un satirizējot interneta kultūru un mūsdienu sabiedrību. Vēlāk kļuva plaši pazīstama ar savu eksperimentālo un daudzpusīgo pieeju mūzikai un mākslai.

Popijas debijas EP *Bubblebath* (2016) iekļāva ska un popmūzikas elementus. Viņas debijas studijas albums *Poppy.Computer* (2017) lielākoties bija *art pop* albums, ar kuru viņa uzsāka savu pirmo koncerttūri *Poppy.Computer Tour*, kas turpinājās līdz 2018. gadam. Savā otrajā albumā *Am I a Girl?* (2018) Popija eksperimentēja ar elektropopu un smagākiem žanriem, piemēram, ņūmetālu. Viņas otrais EP *Choke* (2019) un trešais albums *I Disagree* (2020) turpināja virzību smagākā muzikālajā izpildījumā, ietverot smagā metāla un industriālā roka elementus. Singlu *Bloodmoney* no albuma *I Disagree* nominēja ''Grammy'' balvai kategorijā "Labākais metāla priekšnesums", padarot Popiju par pirmo sievieti solo izpildītāju, kas nominēta šajā kategorijā.

Popija 2021. gadā izdeva metālkora EP *Eat (NXT Soundtrack)*. Viņas nākamajos divos albumos&nbsp;— *Flux* (2021) un *Zig* (2023)&nbsp;— kā arī piektajā EP *Stagger* (2022) bija iekļautas alternatīvā roka un *darkpop* (tumšā noskaņā balstīta popmūzika) skaņas. Viņas sestais albums *Negative Spaces* (2024) iezīmēja atgriešanos pie smagā metāla skanējuma. Tajā pašā gadā Popija saņēma savu otro *Grammy* balvas nomināciju kategorijā "Labākais metāla priekšnesums" par līdzdalību *Knocked Loose* dziesmā *Suffocate*.

## Atsauces
1. Oficieru iela

__NOTOC__
**1. Oficieru iela** ir iela Daugavpilī, Cietoksnī. Tā sākas krustojumā ar Mihaila ielu, ved ziemeļaustrumu virzienā un beidzas krustojumā ar Aleksandra ielu.

Ielas garums ir aptuveni 300 metri, visā garumā tā klāta ar kalto akmeņu bruģa segumu. Satiksmes kustība norit abos virzienos. Pa 1. Oficieru ielu kursē 13A. maršruta minibusi.

1. Oficieru iela (līdz 1918. gadam ) ir šīs ielas vēsturiskas nosaukums. 1930. gados to dēvēja par **Jāņa Baloža ielu**.  pie mājas Nr. 2 tika atklāta memoriālā bronzas plāksne ar reljefu Baloža portretu un uzrakstu: “Šajā mājā no 1902. g. līdz 1904. g. dzīvoja Latvijas armijas virspavēlnieks atbrīvošanās cīņās ģenerālis Jānis Balodis”. Latvijas PSR laikā iela bija nosaukta par **Ģenerāļa Lagodjuka ielu** (), par godu padomju ģenerālmajoram, kas krita kaujā par Daugavpili 1944. gadā. Beidzot, 2007. gada 13. decembrī iela atguva nosaukumu **1. Oficieru iela**.

## Ievērojamie objekti
273px|thumb|Nr. 6 — bijusī apgabala inženieru pārvalde
* Nr. 4 — trīsstāvu ēka, agrāk oficieru nams, valsts nozīmes kultūras piemineklis.
* Nr. 6 — divstāvu ēka, agrāk apgabala inženieru pārvalde, valsts nozīmes kultūras piemineklis.
* Nr. 8 — divstāvu ēka, agrāk oficieru nams, valsts nozīmes kultūras piemineklis.
* Cietokšņa centrālajā skvērā pie 1. Oficieru un Hospitāļa ielas krustojuma saglabājies piemineklis kritušajiem 10. Aizputes kājnieku pulka un 1. Latvijas strēlnieku bataljona kareivjiem, kas uzcelts 1924. gadā.

## Ielu savienojumi
1. Oficieru iela ir savienota ar šādām ielām:
* Mihaila iela (T veida krustojums)
* Komandanta iela
* Konstantīna iela (T veida krustojums)
* Hospitāļa iela
* Aleksandra iela (T veida krustojums)

## Atsauces

## Skatīt arī
* 2. Oficieru iela
* Komandanta iela
Gvajabero

**Gvajabero** () ir upe Kolumbijā, Orinoko lielākās pietekas Gvavjares galvenā satekupe, reizēm tiek uzskatīta par tās augšteci. Sākas Austrumkordiljerā, Paramo de Sumapasas augstkalnu masīvā Metas departamentā. Augštecē plūst dienvidu virzienā un pie Lamakarenas pagriežas uz austrumiem. Saplūst ar Ariari upi pie Sanhosē de Gvavjares, veidojot Gvavjares upi. Upes baseinā Makarenas grēdas nacionālais parks un Tinigvas nacionālais parks. Lielākā apdzīvotā vieta krastos ir Lamakarena.

## Atsauces

## Ārējās saites
Paranoīdu parks

**"Paranoīdu parks"** () ir 2007. gada drāmas filma, kuras režisors ir Gass Van Sants. Filmā galvenās lomas atveido Geibs Nevinss, Teilora Momsena un Denjels Liu.

Filma stāsta par 16 gadus vecu skeitbordistu, kura vainas dēļ nejauši iet bojā cilvēks.

Filmas "Paranoīdu parks" pirmizrāde notika  Kannu kinofestivālā. Filma guva pārsvarā pozitīvu kritiķu vērtējumu, īpaši slavējot režiju un operatora darbu, bet kritizējot pārlieku lēno tempu.

## Atsauces

## Ārējās saites
The Last Stop in Yuma County

***The Last Stop in Yuma County*** ir 2023. gada ASV krimināltrillera filma, kuras režisors un scenārija autors ir Frānsiss Galupi, kuram tā ir pilnmetrāžas filmu debija. Filmā galvenās lomas atveido Džims Kamingss, Džoselina Donahjū, Sjerra Makkormika, Nikolass Logans un Ričards Breiks.

Filma stāsta par nažu pārdevēju, kurš iesprūst nelielā Arizona lauku ceļmalas kafejnīcā. Drīz kafejnīcā ierodas divi banku laupītāji un saņem gūstā kafejnīcas apmeklētājus.

Filmas *The Last Stop in Yuma County* pirmizrāde notika . Filma saņēma pozitīvu kritiķu novērtējumu.

## Atsauces

## Ārējās saites
Salado

**Salado** ( — ‘Sāļā upe’) ir upe Argentīnā, Paranas otra garākā pieteka. Par upes augšteci uzskata **Kalčaki** upi (*Río Calchaquí*), kas sākas Andu austrumu nogāzē dienvidos no Akaja kalna. Plūst dienvidu virzienā 150 km garumā Saltas provincē, veidojot iespaidīgās Kalčaki ielejas. Pie Kafajetes pilsētiņas Kalčaki saplūst ar Santamarijas upi un pagriežas uz ziemeļaustrumiem kā **Gvačipasa** (*Río Guachipas*). Pēc 115 km Kabrakoralas ūdenskrātuvē Gvačipasa saplūst ar no ziemeļiem tekošo Arjasu, veidojot Salado upi. Augštecē upi dēvē par **Pasahi** (*Río Pasaje* — ‘Ceļa upe’ — šeit kādreiz gāja senais Karaļa ceļš) vai **Huramento** (*Río Juramento* — ‘Zvēresta upe’ — šeit pie iepriekšminētā ceļa brasla Manuels Belgrano 1813. gada 13. februārī lika sakautajam Ziemeļu armijas karaspēkam zvērēt pie valsts karoga). Tālāk upe plūst dienvidaustrumu virzienā pa Grančako līdzenumu un tikai no Santjago del Estero provinces to dēvē par Salado. Ietek Paranā pie Santafē. Plūdi upē no novembra līdz martam, kad tā kļūst kuģojama. No maija līdz septembrim upe līdzenumā vietām izžūst vai pārvēršas sāļezeros vai purvos.

## Atsauces

## Ārējās saites
Thursius talsiensis

***Thursius talsiensis*** ir devona osteolepidīdu suga, kas dzīvoja Latvijas teritorijā vidusdevonā, eifela laikmetā, un kuras holotips (galvaskausa orbitālā un postorbitālā daļa (bez galvas vairoga) ar zvīņojuma fragmentu) atrasts Latvijas ziemeļrietumu daļā, Talsu apkārtnē, urbumā, 375,3 metru dziļumā pērnavas svītas nogulumos. Bez holotipa nekādas citas *Th. estonicus* paliekas nav konstatētas. Sugu 1971. gadā aprakstīja krievu paleontoloģe Emīlija Vorobjova. Suga nosaukta Talsu pilsētas vārdā.

## Apraksts
*Thursius talsiensis* bija 20-25 cm. garas zivis (rekonstruētā galvaskausa garums ap 4 cm). Galvaskauss, acīmredzot, bija salīdzinoši šaurs un zems. Acu orbītas nelielas (ap ⅓ no parietālā vairoga garuma), izvietotas ventrolaterāli parietālā vairoga vidusdaļā, kura garums ir apmēram tāds pats, kā postparietālajam vairogam. Preorbitālais nodalījums sastāda ap ⅓ no orbitālā un postorbitālā nodalījumu kopgaruma. Vaigu plātnes garums ir 2,4 reizes lielāks par tās augstumu. *[[Jugale]]* garums 1,6 reizes pārsniedz tā lielāko augstumu un ir divreiz lielāks par tā augstumu uz robežas ar *[[lacrimale]]*. *[[Postorbitale]]* garums 1,7 reizes, *[[squamosum]]* 1,6 reizes, bet *[[quadratojugale]]* divas reizes lielāks par to augstumu. *Quadratojugale* priekšējā daļā novērojama bedrīšu līnija. *[[Maxillare]]* aizmugurējā malā ir augsts. Tā augstums ir tikai 4-4,5 reizes mazāks par garumu. Branhiostegālā sērija sasniedz mediālo gulāri un sastāv no vismaz piecām plātnēm. Sānu gulāru garums vismaz trīs reizes pārsniedz savu platumu un ir gandrīz tik pat liels kā apakšžoklim. Mediālā gulāre ir šaura: garums ir divreiz lielāks par platumu. Apakšžoklis ir vairāk kā divas reizes garāks par etmosfenoīdu. Priekšējā bedrīšu līnija uz apakšžokļa ir izvietota salīdzinoši kaudāli: k/m = 2,1-2,2. Sensoro kanālu poras ir sīkas un retas. Zvīņas ir vidēji lielas (diametrs 3—5 mm), un priekšējās dorsolaterālajās rindās sastāda 10-11 rindu. Kosmīna slānis ir plāns, un uz atsevišķām zvīņām tam ir viļņveidīgs reljefs, kas iezīmē kaula ornamentējumu zem tā.

### Piezīmes
Vorobjovas veikto pieņēmumu precizitāte attiecībā uz apakšžokļa un it īpaši etmoīda garumu un no tā izrietošajiem garumu un proporciju aprēķiniem, kas veikti, par pamatu ņemot galvenā gulārā kaula izmērus, tiek apšaubīta, jo ir grūti adekvāti novērtēt trūkstošo branhiostegālo plātnīšu un vidējā gulārā kaula ietekmi uz galvas garuma aprēķiniem.

## Salīdzinājums
Pēc galvaskausa un vaiga kaulu konfigurācijas suga ir līdzīga *[[Thursius moythomasi]]* un īpaši *[[Thursius macrolepidotus]]* no Skotijas. *Thursius talsiensis* no šīm sugām atškiras ar šaurāku un zemāku galvaskausu, acu orbītu ventrālo stāvokli, augstu maxillare un savādāku tā konfigurāciju, ar zemāku *squamosum*, *jugale* un *lacrimale*, un vairāk uz priekšu izvietoto bedrīšu līniju uz *quadratojugale*.

## Atsauces
Pteraspīdveidīgie

**Pteraspīdveidīgie** (*Pteraspidiformes*) ir bezžokļaiņu izmirušās dažādvairodžu apakšklases kārta. Šo kārtu 1940. gadā izveidoja krievu ihtiologs un evolucionists Ļevs Bergs. Pteraspīdveidīgie bija bruņu plātnēm klāti zivīm līdzīgi organismi, kas parādījās silūra beigās un nodzīvoja līdz devona beigām. 

## Apraksts
Pteraspīdveidīgo bruņas veido lielas, nepāra plātnes (rostrālā, dorsālā un ventrālā), kā arī pāra plātnes (orbitālās, branhiālās un kornualās). Bez to vēl ir neliela pineālā plātne, bet uz ventrālās puses orālo un reizēm postorālo plātņu sērija. Bruņa ir izstiepta vai plata, izliekta vai dorsoventrāli saplacināta (piemēram, protapsīdām). Priekšējā mala ir noapaļota vai izstiepta vairāk vai mazāk garā rostrā. Tā vietā var būt arī vetrālais pseidorostrums (piemēram, *[[Doryaspis]]*). Preorālais laukums ir izteikts vai arī tā nav. Bruņas aizmugurējai malai parasti mēdz būt mediālais izvirzījums. Sānu plātnes (orbitālās, branhiālās) ir izliektas dorsoventrāli. Pārlocījums ir noapaļots vai smails. Pteraspīdveidīgajiem parasti ir dorsālais dzelksnis. Astes daļa var būt klāta ar kores zvīņām. Orbītas izvietotas orbitālajās plātnēs, bruņas malās. Orbīto-pineālā josla ir slēgta vai vaļēja. Mutes atvere ir ventrāla vai izņēmuma gadījumos termināla (*Doryaspis*). *[[Praespiracula]]* nav zināmi. Branhiālās atveres parasti atrodas bruņas malās starp branhiālajām un kornuālajām plātnēm, retāk tās posterolaterālajos stūros vai dorsālajā pusē. Reizēm gadījumos, kad kornuālās plātnes ir reducētas, atveres ir izvietotas starp dorsālo un branhiālo plātni. Sānu līnijas sensorā sistēma ir kanālu veidā. Dorsomediālie gareniskie kanāli kļūst radiāli, t.i. atiet no centra, kas atrodas dorsālās plātnes aizmugurējā trešdaļā. Laterālie kanāli ir izvietoti gareniski. Bruņa ir ornamentēta ar dentīna ķīlīšiem, parasti paugurainiem ar krasi zobotām malām, bet reizēm arī gludiem. Uz dorsālajām un ventrālajām plātnēm ķīlīši aug ekscentriski, pārsvarā uz priekšu. Uz branhiālajām plātnēm tie izvietoti gareniski, uz pineālās un orbitālajām plātnēm - koncentriski ap izgriezumiem, bet uz rostrālās plātnes - paralēli tās aizmugurējai malai. Ķīlīšos parasti ir viens gareniskais pulpārais kanāls. Virs prizmatisko kameru slāņa atrodas porainie audi, kuri reizēm aizpilda plātnēm visu vidējo slāni.

## Atsauces
Gunārs Hermanovskis

**Gunārs Hermanovskis** (1914—1969) bija latviešu gleznotājs.

## Dzīvesgājums
thumb|Gunāra Hermanovska zīmējums no sērijas "Čekas upuri" (1941), par ko viņu 1949. gadā ieslodzīja Gulaga nometnē.
Dzimis 1914. gada 8. jūnijā Rīgā inženiera Georga Teodora Hermanovska un viņa sievas Paulīnes, dzimušas Milleres, ģimenē. Tēvs Teodors Hermanovskis bija pirmās Latvijas pagaidu valdības Satiksmes un darbu ministrs. Brāļi Askolds (sportists, 1912-1967), Egīls (arhitekts, 1918-1992) un Vidvars (arhitekts, 1922-1990) Hermanovski.

Pēc Latvijas okupācijas Otrā pasaules kara laikā turpināja studijas Latvijas Mākslas akadēmijā, kuras pabeidza 1943. gadā. Viņa darbi bija skatāmi arī 1942. gadā Hermanovsku ģimenes izstādē, kuru drīz vien pēc vācu okupācijas iestāžu rīkojuma slēdza. Kara beigās gaidīja bēgļu laivas uz Zviedriju, taču pēc Sarkanās armijas uzvaras 1945. gadā bija spiests atgriezties Rīgā.

1948. gada 14. decembrī viņu apcietināja LPSR Valsts drošības ministrija un apsūdzēja, ka viņš “uzgleznoja un demonstrēja pretpadomju satura gleznu “Čekas upuri””, piespriežot 15 gadu ieslodzījuma Gulaga nometnē. Pēc astoņu soda gadu izciešanas viņam atļāva atgriezties Latvijā, bet drīz pēc tam triekas lēkme viņam paralizēja ķermeņa labo pusi.
Miris pēc atkārtotas smadzeņu triekas izraisītām komplikācijām 1969. gada 4. janvārī Rīgā.

## Atsauces
Zonguldaka

**Zonguldaka** (, ) ir pilsēta Turcijas ziemeļrietumos, Melnās jūras piekrastē, un tā ir Zonguldakas ila administratīvais centrs. Pilsēta atrodas Ziemeļrietumu Anatolijā, starp stāviem piekrastes kalniem un Melnās jūras krastu, un ir vēsturiski pazīstama kā Turcijas akmeņogļu rūpniecības centrs. 2021. gadā Zonguldakā dzīvoja 102 tūkstoši iedzīvotāju, un tā ieņem stratēģiski nozīmīgu lomu valsts rūpnieciskajā un enerģētiskajā infrastruktūrā. Pilsēta attīstījās 19. gadsimtā pēc akmeņogļu atradņu atklāšanas, un tās saimniecība joprojām lielā mērā balstās uz ogļu ieguvi un pārstrādi, ko koordinē valsts uzņēmums *[[Türkiye Taşkömürü Kurumu]]* (TTK). Zonguldaka ir arī nozīmīga jūras osta, kas apkalpo kravu transportu, īpaši ogļu pārvadājumus, kā arī kalpo kā reģionālās loģistikas un transporta mezgls.

## Atsauces

## Ārējās saites
Ļermontova iela (Daugavpils)

__NOTOC__
**Ļermontova iela** ir iela Daugavpilī, Daugavas kreisajā krastā, Grīvas apkaimē. Ļermontova iela sākas krustojumā ar Pārdaugavas ielu, ved dienvidrietumu virzienā un beidzas krustojumā ar Aiviekstes ielu. Ļermontova ielā ir privātmāju apbūve.

Ielas kopējais garums ir 280 metri. Visā garumā tā klāta ar asfalta segumu, satiksmes kustība atļauta abos virzienos. Sabiedriskais transports pa Ļermontova ielu nekursē.

## Vēsture
Ielas agrākais nosaukums bija **Alejas iela** (līdz 1920. gadam ). Latvijas PSR laikā iela tika pārdēvēta par **Ļermontova ielu**, krievu rakstnieka vārdā, un šis nosaukums vairs nav mainījies.

2022. gadā biedrība "Publiskās atmiņas centrs" aicināja pārdēvēt šo ielu par Jāņa Poruka ielu, bet Daugavpils pilsētplānošanas un būvniecības departamenta sēdē tika nolemts saglabāt tagadējo nosaukumu.

## Ievērojami objekti
thumb|220px|Sv. Nikolaja pareizticīgo baznīca
* Nr. 15 — Sv. Nikolaja pareizticīgo baznīca, uzcelta 1881.-1882. gados, pārbūvēta 1924. gadā, vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis.

## Ielu savienojumi
Ļermontova iela ir savienota ar šādām ielām:
* Pārdaugavas iela (T veida krustojums)
* Baznīcas iela
* Lomonosova iela (T veida krustojums)
* Aiviekstes iela (T veida krustojums)

## Atsauces
Kalčaki

**Kalčaki** () ir upe Argentīnā, Paranas pietekas Salado tālākā izteka. Sākas Andu austrumu nogāzē 5950 m augstā Akaja kalna dienvidu pakājē. Plūst dienvidu virzienā 215 km garumā Saltas provincē, veidojot iespaidīgās Kalčaki ielejas. Pie Kafajetes pilsētiņas Kalčaki saplūst ar Santamarijas upi un pagriežas uz ziemeļaustrumiem kā Gvačipasa, kas pēc 115 km Kabrakoralas ūdenskrātuvē saplūst ar no ziemeļiem tekošo Arjasu, veidojot Salado upi. Lielākās apdzīvotās vietas Kalčaki krastos ir Kači vidustecē un Sankarlosa netālu no grīvas. Upes nosaukums cēlies no kalčaku indiāņu tautas, kas 16.—17. gadsimtā vairāk kā 100 gadus pretojās spāņu iekarotājiem.

## Atsauces

## Ārējās saites
Pycnolepis splendens

***Pycnolepis splendens*** ir piknosteīdu dzimtas bezžokļaiņu suga, kas dzīvoja devona periodā, eifela laikmetā galvenajā devona laukā. Sugu pirmo reizi 1844. gadā kā *Cheirolepis splendens* aprakstīja  vācbaltiešu dabas pētnieks un paleontologs Kārlis Eduards Eihvalds. Sugas lektotips (plātnes fragments) ir atrasts Krievijā, Ļeņingradas apgabalā, Slavjankas upes krastos pie Marjinas ciema Narvas svītas nogulumos. Suga vēl ir sastopama Krievijā, Ļeņingradas apgabalā, Lugas upes krastos un Igaunijā, Gorodenkas strauta (Narvas pieteka) krastos. Nosaukums *Pycnolepis splendens* nozīmē "spīdīgais" piknolepis. *Pycnolepis splendens* ir vienīgā piknolepju ģints suga.

## Apraksts
*Pycnolepis splendens* muguras plātne ir sirdsveidīga ar samērā platu un dziļu priekšējo izgriezumu, gar kura aizmugurējo malu parasti ir vāji pamanāmas tesēras. Tās garums un platums ir apmēram līdzīgi. Vēdera plātne ir ieapaļa, plata, un tās aizmugurējais izgriezums ir mēreni plats, un stiepjas gandrīz līdz plātnes garuma vidum. Branhiālās plātnes ir platas, eiribazālas, un to ārējais stūris ir plaši noapaļots. Rostrālā plātne ir trapecveidīga un tai gar malām iet tesēras. Dentīna pauguriņi nav augsti un cieši piespiežas cits pie cita, veidojot t.s. "parketu". Pauguriņu forma var būt gandrīz apaļa, daudzstūraina, alebardveidīga vai vēdekļvedīga. Zobiņi ir samērā gari un reti. Uz kores zvīņām ornamentējums var būt īsu, šauru un cieši izvietotu ķīlīšu veidā. Zvīņām ir dažāds lielums un forma.

## Atsauces
Kalvis Kalniņš (politiķis)

**Kalvis Kalniņš** (dzimis  Talsos) ir Latvijas tūrisma uzņēmējs, politiķis un Talsu novada domes deputāts. Viņš strādā domes Attīstības komitejā, kā arī Sociālo, izglītības, kultūras un sporta jautājumu komitejā.

## Biogrāfija
Pēc vidusskolas vairākus gadus dzīvojis un strādājis ārvalstīs, gūstot pieredzi dažādās jomās. 2019. gadā Kalniņš atgriezās dzimtajā Talsu novadā un kopš tā laika pastāvīgi dzīvo Pastendē​. Viņš studē mežzinātni Latvijas Biozinātņu un tehnoloģiju universitātē. Bija Talsu novada Tūrisma informācijas centra vadītājs​, kā arī vada paša dibinātu uzņēmumu SIA “Kalvs”.

Viņš savā īpašumā esošajā Buļļezerā Pastendē uzbūvējis unikālu peldošo pirti “Ogle”​, kas veicina vietējā tūrisma attīstību. Par savu radošo ieguldījumu K. Kalniņu 2021. gadā apbalvoja Talsu novada pašvaldības rīkotajā konkursā “Radi Talsu novadam” nominācijā “Radošākais novadnieks”.

## Politiskā darbība
Kalvis Kalniņš ir reģionālās partijas “Mēs – Talsiem un novadam” (MTN) biedrs un valdes loceklis. 2021. gada pašvaldību vēlēšanās viņu ievēlēja Talsu novada domē no MTN kandidātu saraksta. Pirms 14. Saeimas vēlēšanām 2022. gadā Kalniņš kā partijas MTN pārstāvis startēja partijas “Progresīvie” Kurzemes vēlēšanu apgabala kandidātu sarakstā, tomēr Saeimā netika ievēlēts.

Tuvojoties 2025. gada pašvaldību vēlēšanām, Kalvis Kalniņš paziņoja, ka nekandidēs uz atkārtotu ievēlēšanu Talsu novada domē, noslēdzot savu darbu šajā sasaukumā.

## Atsauces
Rodions Ščedrins

**Rodions Ščedrins** (, , dzimis , miris ) bija Padomju Savienības, vēlāk Krievijas un Lietuvas, komponists un pianists, kurš tiek uzskatīts par vienu no ievērojamākajiem 20. un 21. gadsimta krievu mūzikas pārstāvjiem.
Viens no redzamākajiem mūsdienu krievu komponistiem, kura daiļrade aptver plašu žanru spektru, sākot no simfoniskās un kamermūzikas līdz baletiem, operām un vokālajiem darbiem, un izceļas ar sintētisku stilu, kurā savienojas krievu mūzikas tradīcijas, modernisms un ekspresīva teatralitāte. 

## Dzīvesgājums
Dzimis 1932. gadā Maskavā komponista, mūzikas skolotāja un vijolnieka Konstanīna Ščedrina ģimenē, kurš Otrā pasaules kara laikā bija Dmitrija Šostakoviča sekretārs. Mācījās Maskavas Kora skolā, tad studēja kompozīciju un klavierspēli Maskavas konservatorijā, uzstājās arī Arvīda Jansona vadībā. 1958. gadā apprecējās ar baletdejotāju Maiju Pļisecku.

1964. gadā viņu ievēlēja par kompozīcijas profesoru Maskavas konservatorijā, un 1973. gadā par Krievijas Komponistu savienības vadītāju. Pirmos lielos starptautiskos panākumus viņš guva ar koncertu orķestrim "Zvani", kura pirmizrāde notika 1968. gadā Ņujorkā Leonarda Bernstaina vadībā. 

Pēc Padomju Savienības sabrukuma 1991. gadā Rodions Ščedrins un Maija Pļisecka ieguva Lietuvas pilsonību un darbojās starptautiskā kultūras vidē, dzīvoja arī Minhenē un Maskavā. 
Miris 2025. gada 29. augustā Minhenē.

## Apbalvojumi un pagodinājumi
* PSRS Tautas skatuves mākslinieks (1981) 
* PSRS Valsts prēmija (1972)
* Ļeņina prēmija (1984)
* Divas Krievijas Federācijas Valsts prēmijas (1992, 2018)

## Atsauces

## Ārējās saites
Kanuasa

**Kanuasa** () ir upe Brazīlijā, garākā no Urugvajas satekupēm. Sākas Žerala grēdā Santakatarinas štatā. Augštecē plūst dienvidrietumu virzienā gar grēdas malu, vēlāk pagriežas uz ziemeļrietumiem—rietumiem. Plūst pa kalnainu apvidu; upē izbūvētas vairākas hidroelektrostacijas. Saplūst ar Pelotasas upi, veidojot Urugvajas augšteci. 

## Ārējās saites