Solidaritāte

**Solidaritāte** ir indivīdus vienojoša izjūta, ko saista arī ar rīcību, kas vērsta uz kolektīvi kopīgiem mērķiem, savstarpēju atbalstu vai citu labklājības veicināšanu. Solidaritātes jēdziens apzīmē arī indivīdu gatavību palīdzēt citiem, ietverot to veicinošos normatīvos vai emocionālos aspektus.

## Solidaritātes jēdziens sociālajās zinātnēs
Solidaritātes jēdziens visbiežāk tiek saistīts ar franču sociologu Emilu Dirkemu (David Émile Durkheim), kurš ar to izprata drīzāk sociāli vispārīgus principus, kas skaidro savstarpēju attiecību starp indivīdiem pastāvēšanu (izšķirot starp mehānisko un organisko solidaritāti). Pētniecībā solidaritāti lielākoties nošķir no saliedētības, kuru lieto attiecībā pret sociālām grupām, solidaritāti izprotot kā vienu no saliedētību veidojošajiem elementiem (lai arī abu attiecību noteikšanā piedāvāti dažādi varianti).

Solidaritāti izprot arī kā indivīdu gatavību palīdzēt vai sniegt atbalstu citiem, nesagaidot tūlītēju atlīdzību, taču plašākā nozīmē to lieto, lai apzīmētu tādu attiecību starp indivīdiem pastāvēšanu, kas veicina savstarpēju labklājību. Solidaritāte paredz normatīvu satvaru, kurā indivīda rīcība, līdz ar tās nolūku, ir vērtējama attiecībā pret kādas sociālās grupas pastāvēšanai vispārīgi būtiskiem faktoriem. Ņemot vērā, ka Dirkema solidaritātes jēdziens tiek izmantots gan socioloģijā, gan politoloģijā, gan arī citās sociālajās zinātnēs, pastāv dažādi veidi, kā formulēt nošķīrumu starp solidaritātes jēdzienā ietvertajiem elementiem, proti, rīcību (vai attieksmi), un, iepretim, nozīmi, kas tai piemīt kādā sociālā grupā.

Solidaritāti izšķir no empātijas, labdarības vai, piemēram, humanitārās palīdzības sniegšanas, kuru raksturs ir selektīvs (nosakot konkrētu tās saņēmēju), kamēr solidaritātes izjūta attiecas uz visiem, kas pieder pie konkrētās sociālās grupas. Solidaritātei piemīt atgriezeniskums — atbalsts tiek sniegts, sniedzējam pieņemot, ka arī viņam tas tiktu sniegts.

Politoloģijā Dirkema solidaritātes jēdziens skatīts, izšķirot subjektīvo un ētisko dimensiju, lai formulētu līdzdalības demokrātiskos procesos koncepciju, kurai ir normatīvs svars (attiecībā pret indivīdu rīcību) un kurā saglabāts (un paplašināts) humānisma nojēgums. Pētnieciskajā literatūrā solidaritātes jēdziens lietots arī kolektīvās rīcības teorijas kontekstā, izšķirot indivīdu no kolektīva (un koncentrējoties uz solidaritātes kā rīcības nozīmi). Līdzīgi šis nošķīrums formulēts arī politisko un sociālo kustību kontekstā, pētot ekonomiskās vienlīdzības jautājumus un izšķirot indivīdu emocionālo saikni no sociāli noteiktas uzvedības. Solidaritātes jēdziens socioloģijas un politoloģijas pētījumos lietots, iekļaujot nošķīrumus, kā, piemēram, rīcība (kā subjektīva solidaritātes izpausme) un tās ētiskais satvars.

Solidaritātes jēdziens tiek lietots arī krīzes situāciju analīzēs, pievēršoties kontekstuāli relatīvam indivīdu solidaritātes izjūtas kāpinājumam vai iztrūkumam. Solidaritātes jēdziens tiek lietots ne tikai attiecībā pret sabiedrību vai kopienu, bet arī dažāda veida, tostarp nenoturīgu un *ad hoc* sociālo grupu gadījumā; to izmanto, analizējot notikumu vai īsā laika nogrieznī reģistrējamu izmaiņu ietekmi uz indivīdu savstarpējo attiecību veidošanos, piemēram, pētot informācijas tehnoloģiju attīstības ietekmi uz ģeogrāfiski attālu sociālo grupu solidaritātes veidošanos, reaģējot uz politiskiem notikumiem un cilvēktiesību pārkāpumiem.

## Solidaritātes jēdziena izpratne politikā
Solidaritātes jēdziens var pārklāties ar saliedētības jēdzienu, taču tie lielākoties tiek nošķirti: ar pirmo tiek domāta indivīda attieksme vai rīcība attiecībā pret tās motivāciju vai mērķi, savukārt ar otro — sociālai grupai piemītošu faktoru raksturu (neizslēdzot, ka solidaritāti iespējams noteikt kā šādu īpašību). Šādi abu jēdzienu attiecības tiek nereti izprastas arī politikas plānošanas un īstenošanas kontekstā, arī normatīvajos tiesību aktos, tostarp Latvijas Republikas Satversmē, kur (kopš 2014. gada) solidaritāte minēta kā viens no saliedētas sabiedrības pamatiem:

“Uzticība Latvijai, latviešu valoda kā vienīgā valsts valoda, brīvība, vienlīdzība, solidaritāte, taisnīgums, godīgums, darba tikums un ģimene ir saliedētas sabiedrības pamats.”

Solidaritātes jēdziens Satversmes ievadā, kā arī sabiedrības saliedētības politikas plānošanas dokumentos lietots vairākkārt, ar to izprotot saliedētības jēdzienam (kā plašākam) pakārtotu indivīda izjūtu, piemēram, kā tas formulēts pie izpratnes par kopējo labumu, kas ir “iedzīvotāju atbildības izjūta par līdzcilvēkiem un vēlme palīdzēt jeb solidaritāte, cieņa pret vispārīgiem sabiedrības noteikumiem un pilsoniskā/politiskā līdzdalība”.

## Dirkema solidaritātes jēdziens
Sekojot Dirkema domai, sabiedrības pamatā ir organizēts indivīdu kopums, kuriem piemīt kopīga apziņa, un to veido savstarpējo attiecību rezultātā radušies kolektīvie priekšstati jeb sociālie fakti. Solidaritātes jēdziens, kas formulēts Dirkema darbā “Darba dalīšana sabiedrībā”, lietots kontekstā ar sabiedrības organizāciju un, līdz ar citiem jēdzieniem, skaidro to, kā un kāpēc indivīdi stājas attiecībās viens ar otru. Solidaritāti Dirkems skata pārmijā ar sabiedrību vēsturiskās veidošanās procesā nosakāmiem faktoriem, tostarp juridisko regulējumu un sociālajām normām, saimniekošanas veidiem un darba dalīšanas organizāciju, iekļaujot arī indivīda un kolektīva mijiedarbības, kā arī sodīšanas veidu un politisko faktoru analīzi.

Dirkems izšķīra starp mehānisko un organisko solidaritāti, attiecinot pirmo uz arhaiskām, savukārt otro uz modernām sabiedrībām. Sabiedrībās, kur pastāv mehāniska solidaritāte, darba dalīšana ir rudimentāra, darbs ir orientēts pēc visiem kopīgiem uzdevumiem, un sabiedrības organizācija koncentrējas ap vienotiem tikumiem, normām un simboliem. “Akceptējot mītu, indivīds akceptē tajā iekodētās vērtīborientācijas un līdz ar to akceptē savu piederību grupai”. Mehāniskas solidaritātes pamatā ir indivīda pakārtotība visiem piemītošai kopīgai izpratnei, kas nodrošina sociālo attiecību noturīgumu, taču līdz ar to arī vienveidīgumu, jo indivīdu savstarpējo attiecību pamatā ir kopīgi uzskati un attieksmes, paradumi un tikumi, no kuriem netiek pieļautas būtiskas novirzes.

Sabiedrībās ar organisku solidaritāti savstarpējās attiecības neizslēdz indivīda autonomiju, jo organiskas solidaritātes pamatā ir darba dalīšanas izvēršanās, apmaiņas attiecību primaritāte un indivīdu profesionālā specializēšanās, kas rada savstarpēju paļāvību, neskatoties uz uzskatu daudzveidību. Tomēr darba dalīšanā balstītu solidaritāti ietekmē saimnieciski apstākļi, piemēram, iespējas nodrošināt pārticību un sociālo mobilitāti, jo, kā argumentē Dirkems, no svara ir ne vien tas, ka indivīdiem ir pieejama kāda noteikta pozīcija, bet gan, ka tā arī ir atbilstoša indivīda spējām. Nepastāvot pietiekamai pārraudzībai un koordinācijai atbilstoši kopīgam mērķim, fragmentācija negatīvi ietekmē solidaritāti, t.i., indivīdu savstarpējās attiecības, kas tādējādi noved pie spriedzes indivīdu vidū. Kā solidaritātes pretstats iespējams stāvoklis, ko Dirkems apzīmē kā anomiju — sabiedrības organizācijas sairumu, vispārēju ētisko orientieru iztrūkumu, kuru raksturo indivīdu rīcības nesaskaņa ar citu indivīdu labklājības veicināšanu, un tā vietā attiecības starp indivīdiem vai sociālajām grupām kļūst antagonistiskas.

## Skatīt arī
* Piederības izjūta

## Atsauces

## Ārējās saites
Projekts "VPP Saliedētība"