Spānijas Pirmā republika

**Spānijas Pirmā republika** (), oficiāli **Spānijas Republika** (), bija politiska sistēma, kas pastāvēja Spānijā no 1873. gada 11. februāra līdz 1874. gada 29. decembrim.

Republikas dibināšana sekoja pēc karaļa Amadeo I atteikšanās no troņa 1873. gada 11. februārī. Šajā pašā dienā, parlamenta vairākums, kas sastāvēja no radikāļiem, republikāņiem un demokrātiem, pasludināja republiku. Šo periodu raksturoja spriedze starp republikāņiem federālistiem un republikāņiem unitāristiem. Šajā periodā tika atcelts obligātais iesaukums karadienestā, parādījās bērnu nodarbinātības noregulējums un Puertoriko tika atcelta verdzība. Valdība mantoja karastāvokli, turpinājās Trešais karlistu karš, kas ilga kopš 1872. gada, un Desmitgadu karš Spānijas kolonijā Kubā, kas ilga kopš 1868. gada un kam 1873. gadā pievienojās Kantonu sacelšanās.

1874. gada 3. janvāra ģenerāļa Manuela Pavias veiktais apvērsums gāza valdību, paverot ceļu ģenerāļa Fransisko Serrano diktatūras izveidei. 1874. gada 29. decembrī ģenerālis Arsenio Martiness-Kamposs īstenoja militāru valsts apvērsumu, likvidējot Spānijas Republiku un uzsākot Burbonu monarhijas atjaunošanu.

## Vēsture
[thumb|250px|left|Spānijas Republikas [personifikācija, publicēta satīriskā un liberālā žurnālā]]
Satversmes Kortesiem tika uzdots izstrādāt federālu valsts konstitūciju. Radikāļi deva priekšroku unitārai republikai, kurā provincēm būtu daudz mazāka loma, un pēc republikas pasludināšanas abas partijas savērpās viena pret otru. Sākotnēji radikāļi lielākoties tika padzīti no varas, pievienojoties tiem, kurus jau bija padzinusi 1868. gada revolūcija vai Karlistu karš.

Pirmais republikānisma mēģinājums Spānijas vēsturē bija īslaicīga pieredze, ko raksturoja dziļa politiskā un sociālā nestabilitāte un vardarbība. Republiku pārvaldīja pieci atšķirīgi prezidenti — Estanislao Figerass, Fransisko Pi i Margals, Nikolass Salmerons, Emilio Kastelars un Fransisko Serrano. Tikai vienpadsmit mēnešus pēc republikas proklamēšanas, ģenerālis Manuels Pavia vadīja valsts apvērsumu un izveidoja unitāru republiku, kuras dikators bija ģenerālis Fransisko Serrano.

Pirmās republikas periodu iezīmēja trīs vienlaicīgi pilsoņu kari: Trešais karlistu karš, Kantonu sacelšanās, Petrolejas revolūcija Alkojā un Desmitgadu karš Kubā. Visnopietnākās problēmas režīma nostiprināšanā bija īstu republikāņu trūkums, to sadalījums federālistos un unitāriešos, kā arī tautas atbalsta trūkums. Sabotāžas armijā, virkne vietējo kantonālistu sacelšanos, nestabilitāte Barselonā, neveiksmīgi antifederālistu apvērsuma mēģinājumi, Pirmās Internacionāles aicinājumi uz revolūciju, jebkādas plašas politiskās leģitimitātes trūkums un personiskas iekšējās cīņas republikas vadības vidū vēl vairāk vājināja republiku.

Demokrātija republikā faktiski beidzās 1874. gada 3. janvārī, kad Madrides ģenerālkapteinis Manuels Pavia apvērsumā gāza federālistu valdību un aicināja visas partijas, izņemot federālistus un karlistus, izveidot nacionālu valdību. Monarhisti un republikāņi atteicās, atstājot unitāros radikāļus un konstitucionālistus kā vienīgo grupu, kas bija gatava vadīt valsti. Ģenerālis Fransisko Serrano izveidoja jaunu valdību un tika iecelts par Republikas prezidentu, lai gan tā bija tikai formalitāte, jo Kortesi bija atlaisti.

Karlistu spēkiem izdevās paplašināt savā kontrolē esošo teritoriju 1874. gada sākumā, lai gan virkne republikas ziemeļu armijas sakāvju gada otrajā pusē varēja novest pie kara beigām, ja vien nebūtu bijuši slikti laikapstākļi. Tomēr pārējie monarhisti bija kļuvuši par "alfonsistiem", bijušās karalienes Izabellas II dēla Alfonso atbalstītājiem, un tos vadīja Kanovass del Kastiljo.

Šis republikas periods ilga līdz brīdim, kad ģenerālis Arsenio Martiness-Kamposs 1874. gada 29. decembrī gāza valdību, kas noveda pie republikas beigām un Burbonu monarhijas atjaunošanas ar Alfonso XII pasludināšanu par karali.

## Skatīt arī
* Spānijas Otrā republika

## Atsauces

## Ārējās saites