Inčhonas kauja

**Inčhonas kauja** (; handža: 仁川上陸作戰), ko sauc arī par Inčhonas desantu, bija desanta iebrukums un Korejas kara kauja, kas beidzās ar izšķirošu uzvaru un stratēģisku pavērsienu par labu Apvienoto Nāciju Organizācijas pavēlniecībai (ANO). Operācijā piedalījās aptuveni 75 000 karavīru un 261 jūras spēku kuģu, un tā divas nedēļas vēlāk noveda pie Dienvidkorejas galvaspilsētas Seulas atgūšanas. Inčhonas operācijas kodētais nosaukums bija **operācija "Hromīts"**.

Kauja sākās 1950. gada 15. septembrī un beidzās 19. septembrī. Ar negaidītu desanta uzbrukumu tālu no Pusanas perimetra, kuru ANO un Korejas Republikas armijas (ROK) spēki izmisīgi aizstāvēja, tika nodrošināta lielākoties neaizsargātā Inčhonas pilsēta pēc ANO spēku bombardēšanas. Kauja izbeidza Ziemeļkorejas Korejas Tautas armijas (KTA) uzvaru sēriju. Sekojošā ANO spēku Seulas pilsētas atgūšana daļēji pārrāva KTA apgādes līnijas Dienvidkorejā.

ANO un KOR spēkus komandēja Amerikas Savienoto Valstu armijas ģenerālis Daglass Makarturs. Makarturs bija operācijas virzītājspēks, pārvarot piesardzīgāku ģenerāļu spēcīgās bažas par riskantu uzbrukumu ārkārtīgi nelabvēlīgā reljefā. Pēc kaujas sekoja strauja KTA spēku sabrukšana; mēneša laikā pēc Inčhonas desanta operācijas amerikāņi bija sagūstījuši apmēram 135 000 KTA karavīru.
## Pusanas placdarms
Korejas karš sākās 1950. gada 25. jūnijā. Korejas Tautas armija (KTA, Ziemeļkorejas armija), strauji virzoties uz dienvidiem, iznīcināja Dienvidkorejas galvenos spēkus. Jūlija sākumā Dienvidkorejā sāka ierasties amerikāņu vienības zem ANO karoga, taču tās nebija gatavas stāties pretī tuvojošajiem Ziemeļkorejas spēkiem, kuriem PSRS piegādāja ekipējumu, militāros padomniekus un ieročus. Pēc virknes sakāvju un 24. kājnieku divīzijas, kuras komandieris ģenerālis Dīns tika sagūstīts, praktiski sakāves amerikāņu spēki kopā ar Dienvidkorejas armijas paliekām atkāpās uz Korejas pussalas dienvidaustrumu daļu, kur atrodas Pusanas jūras osta. Ziemeļkorejas līderis Kims Irsens pavēlēja ieņemt Pusanu līdz 15. augustam, taču kaujas pussalas centrālajā daļā nedaudz aizkavēja Ziemeļkorejas ofensīvu, ļaujot ASV pārdislocēt svaigus spēkus uz dienvidiem. Ar gaisa un jūras spēku atbalstu ASV spēkiem augusta otrajā pusē izdevās apturēt ienaidnieka virzību.

Šajā brīdī Ziemeļkorejas Tautas armija kontrolēja aptuveni 95% pussalas. Tomēr tās apgādes līnijas bija izstieptas un pastāvīgi tika pakļautas ASV lidmašīnu uzbrukumiem. Tā rezultātā frontes vienības nespēja papildināt ar cilvēkiem un aprīkojumu, kas nepieciešams, lai efektīvi turpinātu kaujas. Arī karavīru nogurums no gandrīz nepārtrauktās divu mēnešu ofensīvas atstāja savu iespaidu. Tajā pašā laikā ASV spēki izveidoja aizsardzības līniju uz ziemeļiem un rietumiem no Pusanas (pazīstama kā Pusanas placdarms), pastāvīgi saņemot pastiprinājumus caur ostu, tostarp no sabiedrotajiem, kas bija iesaistījušies karā. Septembra sākumā Ziemeļkorejas Tautas armija neveiksmīgi mēģināja izlauzties cauri Pusanas placdarmam, pēc kā kļuva skaidrs, ka ANO spēki ir pilnībā stabilizējuši situāciju frontē. ASV ģenerālis Makarturs, ANO spēku augstākais komandieris Korejā, nolēma, ka ir pienācis laiks pretuzbrukumam.
## Desanta operācijas plāns
Ideja par desantu Inčhonā radās Makarturam kara sākumā. Makarturs paredzēja, ka Dienvidkorejas spēki nespēs ilgi noturēt frontes līniju un ātri atkāpsies uz dienvidiem. Inčhona atradās netālu no Seulas, kuru Ziemeļkorejas armija ieņēma 28. jūnijā, un desants tur ļautu amerikāņu spēkiem sasniegt ziemeļkorejiešu virzošo spēku aizmuguri, kas būtu bijusi milzīga taktiska un stratēģiska priekšrocība. Tomēr sākotnējais "Blueheart" plāns, kas paredzēja 1. kavalērijas divīzijas desantu jau 1950. gada jūlijā, tika atmests. Pirmkārt, šāda operācija prasīja ilgu un rūpīgu plānošanu. Kā teica ASV flotes komandors Ārlijs Kapss: "Mēs sastādījām sarakstu ar visiem iespējamiem šķēršļiem, gan dabas, gan ģeogrāfiskiem, un izrādījās, ka Inčhonā tie visi ir." Otrkārt, vienīgais spēks, kas spēja profesionāli veikt šādu operāciju, — Jūras kājnieki —, vienkārši nebija sagatavots. Pēc Otrā pasaules kara beigām ASV jūras kājnieku korpusa lielums tika ievērojami samazināts (no 300 000 līdz 74 000) karavīriem, un aizsardzības ministrs Luiss Džonsons apsvēra tā pilnīgu likvidēšanu, uzskatot, ka aviācija būs izšķirošais ierocis turpmākajos militārajos konfliktos. Līdz 1950. gadam jūras kājnieku korpusa aprīkojums un tehniskās iespējas bija novesti neapmierinošā stāvoklī. Tikai pēc Korejas kara sākuma jūras kājnieku korpuss tika steidzami paplašināts un pārapbruņots.

Desanta plāns tika būtiski pārskatīts. Lai gan tas lielākoties bija gatavs līdz 23. augustam, Inčhona par operācijas vietu tika noteikta tikai 30. augustā. Makarturam tas izdevās, pārliecinot jūras operāciju priekšnieku admirāli Šermanu un armijas štāba priekšnieku ģenerāli Kolinsu par sava plāna panākumiem. Viņš uzskatīja, ka ziemeļkorejiešu spēki negaidīja uzbrukumu Inčhonā tieši tāpēc, ka šī teritorija nebija piemērota jūras spēku desantam. Operāciju 8. septembrī apstiprināja prezidents Trumens, un tai tika piešķirts kodētais nosaukums "Hromīts". Izsēšanās bija paredzēta 15. septembra rītā, septembra paisuma laikā šajā apgabalā, ļaujot desanta kuģim tuvoties krastam, apejot ieejas kanālu. Vienlaikus ar Inčhonas desantu 8. armijai bija jāuzsāk ofensīva Pusanas pludmales galā ar mērķi izlauzties cauri ienaidnieka aizsardzībai un savienoties ar desanta spēkiem uz dienvidiem no Seulas.

Lai veiktu operāciju "Hromīts" Japānā, tika izveidots ASV X korpuss (komandieris: ģenerālmajors Edvards Almonds). Tajā ietilpa:

* ASV 1. jūras kājnieku divīzija
* ASV 7. kājnieku divīzija (samazināta)
* Lielbritānijas 41. atsevišķā komandosu vienība
* Korejas Republikas 17. kājnieku pulks
X korpusa sagatavošanas process dalībai operācijā bija pilns ar daudzām grūtībām, kas bija raksturīgas ASV bruņotajiem spēkiem kopumā Korejas kara pirmajos mēnešos. 7. kājnieku divīzija, kas bija izvietota Japānā, līdz tam laikam bija zaudējusi lielu skaitu virsnieku un apakšvirsnieku, kas tika nosūtīti uz Koreju, lai aizstātu savus zaudējumus. Lai atjaunotu divīzijas spēkus, bija steidzami jārekrutē 8000 lielākoties neapmācītu Dienvidkorejas karavīru. Arī 1. jūras kājnieku divīzija saskārās ar līdzīgām problēmām. Lielākajai daļai karavīru nebija pieredzes desanta operācijās, un viņi bija steidzami jāapmāca tikai dažu dienu laikā. ASV Jūras spēki rekrutēja brīvprātīgos japāņu jūrniekus, lai apkalpotu gandrīz piecdesmit tanku desanta kuģus, kas bija paredzēti operācijai. 1950. gada augustā uz rietumiem no Tokijas līča tika veiktas vairākas desanta mācības, kurās piedalījās karakuģi, desanta kuģi, lidmašīnas un sauszemes spēki. No 25. augusta līdz 5. septembrim ASV Gaisa spēki veica vairāk nekā 5000 uzlidojumu. Bombardēšanas triecieni galvenokārt tika veikti transporta, rūpniecības un militārajiem objektiem, pilsētām un dzelzceļa mezgliem Ziemeļkorejas Tautas armijas ieņemtajā teritorijā, kā arī karaspēkam Naktongas upes ielejā un uz rietumiem no Masanas.

Par operācijas “Hromīts” komandieri tika iecelts ģenerālis Makarturs. Iesaistītos spēkus komandēja viceadmirālis Artūrs Strabls, un pēc desanta komandēšana tika nodota ģenerālmajoram Elmondam. Desantam sapulcināto spēku skaits bija 45 000 karavīru. Desantu atbalstošajos jūras spēkos bija 257 kuģi no Amerikas Savienoto Valstu, Lielbritānijas, Kanādas, Austrālijas, Jaunzēlandes, Dienvidkorejas un Francijas jūras spēkiem. Tas ietvēra sešus lidmašīnu bāzes kuģus (trīs no tiem bija smagie), vienu kaujas kuģi un trīs smagos kreiserus. Gaisa atbalstu bija paredzēts nodrošināt ar vairāk nekā 500 kaujas un transporta lidmašīnām un helikopteriem.

Ģenerālis Makarturs riskēja: pēc 7. kājnieku divīzijas nosūtīšanas uz Inčhonu viņam nebija palikušas rezerves ne Pusanas placdarmam, ne pašai Inčhonai. Taču Makarturs vienmēr bija pārliecināts par sevi un visu savu centienu panākumiem. Viņš teica: "Es apzinos, ka izredzes uz panākumiem Inčhonā ir viena no pieciem tūkstošiem. Bet esmu pie tā pieradis. Mēs piezemēsimies Inčhonā, un es viņus uzvarēšu."
## Operācija "Hromīts"

No 10. līdz 11. septembrim amerikāņu lidmašīnas (tostarp B-29 bumbvedēji) sāka pastiprināt bombardēšanas reidus Inčhonas apgabalā, savukārt amerikāņu spēki veica vairākus viltus nosēšanās manevrus citās piekrastes daļās, lai novērstu uzmanību no Korejas armijas. Netālu no Inčhonas tika izvietota izlūkošanas grupa, lai iegūtu informāciju par paisumiem un bēgumiem, kā arī atjaunotu bāku Palmido salā. 13. septembrī ASV Jūras spēki veica izlūkošanas misiju, seši iznīcinātāji tuvojās Volmido salai, kas atrodas Inčhonas ostā un ir savienota ar krastu ar dambi, un sāka to apšaudīt. Šo darbību mērķis bija piespiest Ziemeļkorejas piekrastes artilēriju atklāt uguni un tādējādi atklāt savas pozīcijas, savukārt lidmašīnas atrada un iznīcināja atklātās artilērijas pozīcijas. Šīs atbalsta operācijas laikā tika bojāti trīs amerikāņu iznīcinātāji.

Ziemeļkorejas pavēlniecībai bija izlūkošanas informācija par amerikāņu desanta iespējamību Inčhonā, taču acīmredzot tā nepievērsa tam pienācīgu uzmanību. Inčhonas apgabalu aizstāvēja aptuveni 3000 Ziemeļkorejas karavīru ar septiņiem 76 mm lielgabaliem un sešiem 37 mm pretgaisa lielgabaliem, kas bija daļa no diviem kājnieku bataljoniem un jaunizveidota jūras kājnieku pulka (kas sastāvēja no trim bataljoniem, sakaru rotas, inženiertehniskās rotas un artilērijas bataljona). Pie ostas tika izvietotas divdesmit sešas pietauvotas mīnas, taču tās tika izvietotas seklumā un bēguma laikā bija viegli pamanāmas. Volmido salas garnizons cieta lielus zaudējumus apšaudes un bombardēšanas laikā pirms desanta, un tiem bija palikuši tikai divi 76 mm un 37 mm lielgabali un viens smagais ložmetējs.

Operācija "Hromīts" sākās 1950. gada 15. septembra rītā. Pirmajā dienā tikai 1. jūras kājnieku divīzijas vienības bija izvietotas trīs sektoros — Zaļajā pludmalē, Sarkanajā pludmalē un Zilajā pludmalē. ​​Desants pēc 45 minūšu ilgas gaisa un artilērijas sagatavošanās notika pilnīgas amerikāņu gaisa pārākuma apstākļos. Ap pulksten 6:30 viens jūras kājnieku bataljons sāka izsēsties Zaļajā pludmalē Volmido salas ziemeļu daļā. Šajā brīdī Volmido garnizons bija gandrīz pilnībā iznīcināts artilērijas un gaisa triecienos, un jūras kājnieki saskārās tikai ar vāju pretestību, pārņemot salas kontroli mazāk nekā stundas laikā un zaudējot 17 ievainotos vīrus. Dienas vidū bēguma dēļ iestājās pauze. Pēc vakara bēguma sākuma, ap pulksten 17:30, tika veikta izsēšanās kontinentālajā daļā — divi bataljoni "Sarkanajā pludmalē" (netālu no jūras mūra) un "Zilajā pludmalē" (dienvidaustrumos no Volmido), karavīriem uzkāpjot pa augsto krastmalas sienu, izmantojot speciāli sagatavotas uzbrukuma kāpnes. "Sarkanajā pludmalē" jūras kājnieki saskārās ar diezgan spēcīgu ienaidnieka aizsardzību, kas viņus aizkavēja uz vairākām stundām. Par savu rīcību šajā sektorā Pirmais leitnants Baldomero Lopess pēc nāves tika apbalvots ar Goda medaļu.

Līdz 16. septembra pusdienlaikam 1. jūras kājnieku divīzija bija nostiprinājusi kontroli pār Inčhonu. 7. kājnieku divīzija un Dienvidkorejas pulks sāka desantu Inčhonas ostā. Tikmēr jūras kājnieki virzījās uz ziemeļiem Kimpo lidlauka virzienā. KTA mēģināja veikt pretuzbrukumu Inčhonas apgabalā ar tanku atbalstu, taču divu dienu laikā jūras kājnieku un gaisa triecienos zaudēja 12 T-34 tankus un vairākus simtus karavīru. 18. septembra rītā jūras kājnieki ieņēma Kimpo lidlauku. Tur tika izvietotas 1. jūras kājnieku gaisa spārna lidmašīnas. Ar viņu atbalstu 1. jūras kājnieku divīzija turpināja virzību uz Seulu.

Visu 10. korpusa kaujas un loģistikas vienību desants tika pabeigts līdz 20. septembrim.
## Operācijas rezultāti

Atšķirībā no Inčhonas desanta, jūras kājnieku virzība uz Seulu un pati Seulas kauja bija saistīta ar lieliem zaudējumiem amerikāņu pusē. Dienvidos 16. septembra rītā četras amerikāņu divīzijas sadarbībā ar sabiedroto vienībām sāka Pusanas placdarma izrāvienu. 26. septembrī šie spēki apvienojās ar 7. kājnieku divīziju netālu no Osanas, nogriežot desmitiem tūkstošu Ziemeļkorejas karavīru no galvenajiem KTA spēkiem. Tajā pašā dienā ģenerālis MakartUrs paziņoja par Seulas atbrīvošanu, lai gan pilsētā joprojām bija palikuši atsevišķi ienaidnieka snaiperi.

Ziemeļkorejai Inčonas desanta operācija bija sakāve: KTA (kas, pēc padomju pētnieku domām, cieta "ārkārtīgi lielus zaudējumus cilvēkresursos un jo īpaši artilērijā un tankos") haotiski atkāpās uz ziemeļiem, nespējot apstāties un organizēt aizsardzības līniju. ANO karaspēks iebruka Ziemeļkorejā un 19. oktobrī ieņēma tās galvaspilsētu Phenjanu. Ziemeļkorejas armijas paliekas turpināja atkāpties līdz pat Ķīnas robežai.

Ķīnas iesaistīšanās karā, personīgi koordinēta ar Josifu Staļinu, izglāba Korejas Tautas Demokrātisko Republiku no sakāves un atbīdīja ANO spēkus atpakaļ uz 38. paralēli. Operācija "Hromīts" bija stratēģiski veiksmīga, saglabājot Dienvidkoreju. Arī Ķīnas brīvprātīgo palīdzība apvienojumā ar militārajām piegādēm no PSRS izrādījās stratēģiski veiksmīga, saglabājot KTDR pastāvēšanu.
## Novērtējums
Rietumu pētnieki uzskata Inčhonas desantu par vienu no veiksmīgākajiem desanta uzbrukumiem militārajā vēsturē. Tā bija lielākā desanta operācija kopš 1945. gada. Daglass Makartūrs, kurš jau bija ārkārtīgi populārs Amerikas sabiedrībā, pateicoties dienestam Klusajā okeānā Otrā pasaules kara laikā, pēc Inčhonas ieguva nacionālā varoņa statusu Amerikas Savienotajās Valstīs. Tomēr Makartura publiskie personīgie solījumi sākt kodolkaru pret Ķīnu, ignorējot prezidenta un parlamenta viedokli, tika plaši uzskatīti par histēriju un nepakļaušanos, kas noveda pie viņa atkāpšanās no amata 1951. gada aprīlī.

## Atsauces

## Literatūra
* Over the Beach US Army Amphibious Operations in the Korean War - US Army Combinded Arms Center
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
## Ārējās saites

* Max Hermansen (2000) "Inchon – Operation Chromite"  
* Invasions of Inchon and Wonsan remembered French and English supported operations. Allies provide a unique perspective of naval operation in the Korean War.
*