Krimas Autonomā Republika

**Krimas Autonomā Republika** ir autonoma republika Ukrainas dienvidos, Krimas pussalā. Robežojas ziemeļos ar Hersonas apgabalu un dienvidrietumos ar valsts nozīmes pilsētu Sevastopoli. Ziemeļrietumu krastu apskalo Azovas jūra un Kerčas šaurums, rietumu un dienvidu piekrasti — Melnā jūra.

## Vēsture
Pirmā autonomā republika Krimas pussalā — Krimas APSR nodibināta 1921. gada 18. oktobrī Krievijas SFPR sastāvā agrākās Taurijas guberņas dienvidu daļā. No 1922. gada ietilpa Krievijas PFSR un Padomju Savienībā.

Pēc pilsoņu kara un neveiksmīgās boļševiku ekonomiskās politikas iestājās bads. Pirmās bada pazīmes parādījās 1921. gada otrajā pusē. Tika organizēta īpaša struktūra — Centrālā republikas komisija palīdzības sniegšanai izsalkušajiem. Cīņa pret badu tika veikta ar iekšējās pārdales un raciona ieviešanas palīdzību, ar ziedojumiem, konfiscējot reliģisko konfesiju vērtslietas, organizējot bērnunamus un barošanas punktus. Tomēr šie pasākumi nebija pietiekami efektīvi laukos, ko bads ietekmēja visvairāk. No 1922. gada pavasara arī starptautiskas organizācijas iesaistījās palīdzības sniegšanā.

1926. gadā Krimā dzīvoja 718 tūkstoši iedzīvotāju, no kuriem krievi bija 42%, Krimas tatāri — 25%, ukraiņi — 11%, vācieši — 6%, ebreji — 5%, kā arī grieķi, armēņi, bulgāri un karaīmi.

Otrā pasaules kara laikā karojošie spēki deportēja vai nogalināja gandrīz visus Krimas neslāvu iedzīvotājus. 1941. gada augustā padomju varas iestādes izsūtīja ap 60 tūkstošu vāciešu un Kerčā dzīvojošo itāļu. 1941.—1944. gadā Krimu okupēja Vērmahts, šajā laikā nacisti nošāva ap 40 tūkstošiem ebreju un kalnu ebreju.
 
Pēc Krimas atkarošanas padomju varas iestādes 1944. gada 18. maijā deportēja visus Krimas tatārus (vairāk kā 238 tūkstošus cilvēku) uz Vidusāziju un citām PSRS daļām. 27. jūnijā deportēja arī 37 tūkstošus armēņu, bulgāru un grieķu, bet drīz pēc tam — palikušos divus tūkstošus vāciešu. Krimas APSR likvidēja un izveidoja Krimas apgabalu KPFSR sastāvā un krieviskoja lielāko daļu tatāru izcelsmes vietvārdu. PSRS varas iestādes mēģināja atdzīvināt Krimas saimniecisko dzīvi, ievedot jaunus iedzīvotājus. Tomēr ieceļotāju vilnis no Krievijas iekšējiem apgabaliem nemainīja situāciju, jo viņi nespēja adaptēties Krimas kalnos un stepēs. Labības vidējā raža Krimā pazeminājās no 10,7 t/ha 1940. gadā līdz 3,9 t/ha 1950. gadā.

Pēc Staļina nāves jaunā PSRS valdība 1954. gada 19. februārī, atzīmējot 300 gadus kopš 1654. gada Krievijas caristes sadarbības līguma ar ukraiņu kazakiem Bohdana Hmeļnicka vadībā, nodeva Krimas apgabalu Ukrainas PSR pakļautībā. Pārkārtošanās laikā, 1987. gadā Krimā sāka atgriezties deportētie Krimas tatāri un viņu pēcteči. 1991. gada 12. februārī Krimas iedzīvotāju referenduma rezultātā Krimas apgabalu pārveidoja par Krimas APSR Ukrainas PSR sastāvā.

### Mūsdienas

thumb|270x270px|Krimas Autonomās Republikas administratīvais iedalījums
[thumb|270px|right|V. Putins Maskavas Kremlī paraksta līgumu ar [Krimas Republikas valdības un Sevastopoles pašvaldības vadītājiem par Krimas un Sevastopoles iekļaušanu Krievijas Federācijas sastāvā (2014. gada 18. marts)]]
Pēc PSRS sabrukuma un neatkarīgās Ukrainas Republikas pasludināšanas 1992. gada 26. februārī Krimas APSR Augstākā padome pārdēvēja Krimas APSR par Krimas Republiku. 1992. gada 5. maijā Krimas parlaments pasludināja Krimas Republikas suverenitāti un pieņēma konstitūciju, kurā 6. maijā iekļāva punktu par atrašanos Ukrainas sastāvā. 1993. gada 14. oktobrī Krimas parlaments izveidoja Krimas prezidenta institūciju. 1995. gada martā republikas nosaukumu mainīja uz Krimas Autonomā republika.

1997. gadā Ukraina un Krievija parakstīja Draudzības, Sadarbības un Partnerības līgumu, kura vienojās par bijušas PSRS Melnās jūras flotes sadalīšanu un Sevastopoles kara bāzes un Sevastopoles rajona nodošanu Krievijas Federācijas pārvaldībā. Pēc promaskaviskā prezidenta Janukoviča nākšanas pie varas 2010. gada aprīlī Ukrainas parlaments pagarināja Sevastopoles kara bāzes teritorijas iznomāšanu Krievijai līdz 2042. gadam.

Pēc Eiromaidana sacelšanās un Ukrainas valdības nomaiņas 2014. gada 26. februārī pret jauno Kijivas valdību noskaņotas bruņotas grupas ieņēma Krimas parlamenta ēku Simferopolē un virs tās uzvilka Krievijas karogu, bet 27. februārī Krimas Augstākā padome ārkārtas sēdē atcēla premjerministru Anatoliju Mogiļovu un ievēlēja šajā amatā partijas "Krievu vienotība" (*Русское единство*) līderi Sergeju Aksjonovu, kurš tūlīt vērsās pie Krievijas valdības ar lūgumu nodrošināt Krimā mieru un kārtību. 28. februārī karavīri bez pazīšanās zīmēm ieņēma valdības ēkas un lidostas Krimā, kas iezīmēja Krimas okupācijas sākumu. Starptautisko situāciju saasināja Krievijas prezidenta Vladimira Putina vēršanās pie Krievijas Valsts Domes 1. martā ar lūgumu atļaut izmantot Krievijas karaspēku Krimas teritorijā. Ukrainas armijā tika izsludināta pilna kaujas gatavība. 6. martā Krimas Augstākā padome pieņēma lēmumu par Krimas Autonomas Republikas pievienošanu Krievijai un referenduma organizēšanu.

16. martā Krievijas karaspēka klātbūtnē Krimas un Sevastopoles pilsētā notika referendums, kurā pēc balsu skaitīšanas komisijas ziņām par "atkalapvienošanos ar Krieviju" nobalsoja 96,47% referenduma dalībnieku Krimas Autonomajā Republikā un 96,59% Sevastopolē. Nākamajā dienā Krimas parlaments pasludināja neatkarību no Ukrainas, Krimas Republikas izveidošanu, un vērsās pie Krievijas ar lūgumu to uzņemt to Krievijas Federācijas sastāvā. Krievijas prezidents V. Putins parakstīja dekrētu, kurā atzina Krimas Republiku par suverēnu un neatkarīgu valsti, bet jau 18. martā parakstīja līgumu ar Krimas valdības pārstāvjiem par Krimas iekļaušanu Krievijas Federācijas sastāvā.

Ukrainas valdība un lielākā daļa pasaules valstu šo referendumu un Krimas aneksiju pasludināja par neleģitīmu, uzskatot Krimu par Krievijas okupētu teritoriju.

## Pilsētas

### Karte

## Skatīt arī
* Krimas tatāri
* Krimas haniste

## Atsauces